КУРСОВА РОБОТА

На тему: «Організація системи управління ризиками на підприємстві»

На матеріалах ВАТ «Севастопольський морський завод»

ВСТУП

Підприємництво нерозривно пов'язано із ризиками, властивими всім без виключенням сферам діяльності компанії, - виробничій, маркетинговій, фінансовій тощо. Ця аксіома навіть отримала законодавче закріплення в Господарському Кодексі України, в статті 42 якого підприємництво характеризується як: «самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку».
Іманентно властива підприємництву ризикованість ще більш посилилася в сучасних умовах у зв'язку з різким загостренням конкурентної боротьби, чому сприяли ряд внутрішніх і зовнішніх чинників. Серед зовнішніх факторів, перш за все, виділимо глобалізацію. Економіка України є однією з самих відкритих в світі, про що, зокрема, свідчить частка експорту у ВВП, яка протягом останніх роки коливається в діапазоні 50 - 60%. Про вплив глобалізації на економіку України можна також судити по величині т. з. «індексу глобалізації», що розраховується консалтинговою компанією A. T. Kearney для 62 країн, на частку яких доводиться 96 відсотків світового ВВП. На величину цього індексу впливає 12 параметрів, з'єднаних в 4 категорії: економічна інтеграція, технології, приватні контакти і політика. Зростаюча інтернаціоналізація української економіки неминуче веде до посилення конкуренції і зростання ризикованості операцій вітчизняних компаній як на внутрішніх, так і на закордонних ринках.
До внутрішніх чинників загострення конкурентної боротьби, в першу чергу, слід віднести активний перерозподіл прибуткових активів (як законний, так і протиправний - рейдерський), монополізацію фінансово-промисловими угрупуваннями надрентабельних сфер економіки і незавершену реформу політичної системи, сторони якої не в змозі сформувати та підтримувати баланс владних повноважень. 
Актуальність роботи полягає в тому, що за таких умов надзвичайно важливим для вітчизняних компаній стає оволодіння ефективними методами управління підприємницькими ризиками. Зарубіжна практика свідчить про те, що керівництво успішних і динамічно зростаючих компаній достатньо широко застосовує управління ризиками як в окремих функціональних сферах бізнесу компанії (функціональний ризик-менеджмент), - виробництво, фінанси, кадри і т.п., - так і в рамках всієї компанії в цілому (стратегічний, комплексний, інтегральний ризик-менеджмент).
Результати опитування 460 європейських компаній, проведеного Федерацією європейських асоціацій з ризик-менеджменту (FERMA) показують, що в 80 % з них є документи, що описують процес управління ризиками компанії, а в 39 % - управління ризиками стало частиною системи управління компанією. Переважна більшість опитаних компаній (80 %) розробила політику в області управління ризиками, а між працівниками більш, ніж половини із загальної кількості респондентів (54 %) обмінюються інформацією один з одним щодо управління ризиками в компанії. Ризик-менеджмент, таким чином, став для європейських компаній важливою ключовою компетенцією, яка дозволяє їм істотно зміцнити їх конкурентні позиції.
Українські компанії знаходяться тільки на самому початку шляху упровадження ризик-менеджменту в практику своєї діяльності. Тривожне положення справ склалося з управлінням ризиками в нефінансовому секторі вітчизняного бізнесу, зокрема на малих та середніх підприємствах, що працюють в різних галузях економіки.
Аналіз результатів опитування 202 підприємств свідчить про те, що, в маркетинговій сфері 50 % компаній обходиться без ризик-менеджменту, виробничій – 39,5 %, інноваційній - 72,6 %.
Не кращим чином обстоять справи і в крупних компаніях. Дослідження положення справ на ряді київських підприємств, що займають лідируючі позиції в транспортній та будівельних галузях, продемонструвало, що управління ризиками на них носить фрагментований характер, використовуючись, в основному, у виробничій і фінансовій сферах.
Мета даної роботи полягає в тому, щоб розкрити суть ризику і управління ризиками, розглянути існуючі підходи до роботи з ризиками, та на прикладі ВАТ «Севастопольський морський завод» провести виявлення та оцінку ризиків підприємства, їх ранжування та підбір методів впливу на них, а також визначення економічної ефективності управління ризиками.
Об'єкт дослідження – ВАТ «Севастопольський морський завод»
Методологічною основою дослідження стали концепції та погляди вітчизняних та зарубіжних економістів, статті та матеріали наукових семінарів і конференцій, пов'язаних з проблемами ризику.

1. Визначення, класифікація та порядок організації роботи з ризиками

1.1 Визначення ризиків в економічній діяльності

Поняття ризику пов'язується з усвідомленням небезпеки, загрози, ненадійності, невизначеності, непевності, випадковості, збитку. На думку дослідників, термін «ризик» походить від латинського слова «resecum» — скеля або небезпека зіткнення з нею. Протягом тривалого часу поняття ризику не лише асоціювалося з багатозначними негативними проявами життєвих ситуацій, а й часто вживалося як їх синонім.
В економічній літературі відомі численні спроби сформулювати теоретичні визначення поняття ризику. Безліч визначень ризику пояснюється складною природою й суперечливими властивостями ризику. Розглянемо деякі із цих властивостей. 
Ризик проявляється в конкретних ситуаціях і тому має чіткі границі поширення (сума збитків, період, протягом якого вони мають місце). З іншого боку, ризик охоплює весь процес діяльності підприємства - з моменту створення до моменту ліквідації
Ризик як можливість невдачі - це об'єктивна категорія, що існує незалежно від волі й свідомості людей, однак ризик можна розглядати і як суб'єктивну категорію: з ризиком асоціюється тільки частина загроз, про існування яких суб'єкт ризику сповіщений; відповідно, незнання небезпеки рівнозначно відсутності ризику (суб'єкт ризику - особа, яка приймає рішення й відповідає за результат, об'єкт ризику - певна цінність, яка може бути загублена в результаті впливу ризику).
Ризик передбачає співвіднесення певних якісних показників - можливих варіантів подій, що володіють різною цінністю для суб'єкта ризику, що містить у собі кілька специфічних проблем: 
- проблема порівняння різних цінностей у різні періоди, що можна розбити ще на ряд проблем: вплив часу на цінність, тобто зміна цінності із часом, і залежність цінності від моменту часу для суб'єкта ризику. Першу можна представити у вигляді інфляційних втрат вартості, а другу - у вигляді ставки дисконтування як коефіцієнта зниження цінності відповідно до тимчасових переваг суб'єкта ризику;
- проблема неадекватного сприйняття цінності в силу недостатньої поінформованості, що обумовлене нівелюванням цінності інформації - іноді інформація, отримана в результаті реалізації ризику, суттєво змінює уявлення про рівень ризику, що дозволяє мінімізувати подальші втрати. Таким чином, цінність інформації може суттєво перевищувати зниження цінності об'єкта ризику в результаті реалізації ризику.
Відповідно, усі визначення ризику являють собою відбиття особистих переваг авторів, розташовуючись у широкому діапазоні від визначення ризику «як імовірності несприятливого результату фінансової операції» [4] до визначення ризику як «невизначеності фінансових результатів у майбутньому». Приведемо ще ряд визначень: 
ризик - імовірність того, що відбудеться подія, що несприятливо відіб’ється на прибутку (капіталі) комерційного банку;
ризик - невизначеність, пов'язана з якою-небудь подією і її наслідком;
ризик - імовірність виникнення втрат, збитків, недонадходжень запланованих доходів, прибутків;
ризик - існування деякого шансу для певного несприятливого наслідку;
ризик - можливе відхилення результатів діяльності комерційного банку від прогнозованих у момент ухвалення рішення.
Найбільш послідовним серед них є твердження, згідно з яким ризик у своїй першооснові є невизначеністю.
Стан невизначеності можливий у кожній суспільно-економічній ситуації, якщо наперед не можна виявити причинно-наслідкового зв'язку між основними елементами процесу господарської діяльності чи суспільного буття. Невизначеність породжується непередбачуваністю кінцевого результату, який може або збігатися з очікуваним, або бути ліпшим чи гіршим за нього. В умовах невизначеності кінцевий результат можна передбачити лише наближено, узявши одне з потенційно можливих значень. Така невизначеність зумовлюється, як правило, суб'єктивним сприйняттям реальних явищ. Поняття ризику, на противагу поняттю невизначеності, має практичне застосування, а тому його зміст потребує об'єктивного визначення.
У своїй піонерській роботі "Ризик, невизначеність і прибуток" (1921) Френк Найт запропонував оригінальну точку зору на розходження між ризиком і невизначеністю. «...Невизначеність повинна бути зрозуміла в деякому змісті радикально відмінно від знайомого поняття ризику, від якого вона належним чином ніколи не відділялася. ... Істотний факт - те, що "ризик" означає в певних випадках кількість, отриману з виміру, у той час як в інших випадках це - дещо чітко не цього характеру; це і є критичні розходження у відносинах явищ, залежно від яких одне із цих двох понять дійсно присутнє й працює. ... Буде показано, що вимірна невизначеність, або належний "ризик", ми будемо використовувати саме цей термін, відрізняються від невимірного так, що перший у дійсності не є невизначеністю взагалі».
Отже, потрібний перехід від суб'єктивно сприйманої непевності, випадковості до об'єктивного поняття ризику, що на ній базується. Єдиний спосіб такого переходу — оцінити непевність (випадковість) кількісними методами, надавши їй реальних числових значень. Звідси випливає: ризиком буде визнано лише таку невизначеність, яку можна оцінити кількісно. 
Дати найточнішу кількісну оцінку невизначених величин можна, обчисливши ймовірність їх появи. Ця ймовірність має ту характерну особливість, що вона одночасно як два необхідні компоненти загальної оцінки враховує такі взаємодоповняльні випадковості:
1) частоту настання події щодо місця та часу;
2) розмір збитку, тобто абсолютну величину від'ємного відхилення фактичного результату від очікуваного.
Отже, показник ризику за своїм змістом — це не лише ймовірність появи непевної (випадкової) події, а й імовірність настання негативного результату.
Залежно від наявних можливостей розрахункової бази, а також характеру випадкових явищ визначаються ймовірності кількох типів:
а) імовірність математична (апріорна);
б) імовірність статистична (апостеріорна);
в) імовірність експертна (естиматична).
Математична ймовірність обчислюється як відношення кількості ситуацій, за яких деяка випадкова подія настала, до кількості ситуацій, за яких вона може настати, за умови, що всі розглядувані ситуації однаково можливі та взаємонезалежні. Застосування цього типу розрахунку ймовірності обмежене, оскільки ситуації, описувані зазначеною математичною моделлю, рідко трапляються на практиці.
Статистична ймовірність — це відносна частота появи випадкової події певного виду в сукупності всіх можливих випадкових подій. Обчислення такої ймовірності ґрунтується на законі великих чисел і завдяки практичній доступності та достатній об'єктивності обчислених значень імовірності застосовується найчастіше, передусім у економічній сфері.
Визначення експертної імовірності має здебільшого вимушений характер з огляду на брак необхідної математично-статистичної інформації про випадкові події. Експертне оцінювання ґрунтується на об'єктивних фактах, знаннях і суб'єктивних відчуттях експертів щодо реальної ситуації. Незважаючи на деяку обмеженість результативних можливостей методу експертного оцінювання, він доволі широко застосовується в економіці.
Отже, визначити ризик та його ступінь у ситуації непевності можна лише одним із методів обчислення ймовірності появи негативних наслідків непевних подій. Якщо такий метод застосувати не вдається, то результат лишається непевним.
Негативними наслідками непевної події можуть бути не лише прямі втрати (збитки), а й непрямі, скажімо, недоотримана (втрачена) очікувана користь, якої планувалося досягти у процесі господарської діяльності.
Звідси випливає такий висновок: ризик — це ймовірність зазнати втрат очікуваної економічної (фінансової) користі або прямих збитків через появу непевної (випадкової) події, що стосується майнового інтересу членів суспільства
Зауважимо, що поряд із суто науковим визначенням ризику існують інтуїтивні, побутові його тлумачення, коли він асоціюється з небезпекою:
• ризик як «дамоклів меч»; 
• ризик як удар долі; 
• ризик як виклик власним силам; 
• ризик як гра; 
• ризик як ранній індикатор небезпеки. 
Теоретичну та методологічну базу досліджень ризику, обчислень імовірності настання втрат та збитків становить так звана теорія ризику. Як наука ця теорія має два напрямки: перший становить спеціальну частину прикладної математики — стохастику, завданням якої є обчислення ймовірностей, а другий — спеціальну економічну дисципліну, що вивчає економічний зміст втрат і збитків, які виникають з певною ймовірністю, та методику їх уникнення.

1.2 Класифікація ризиків підприємства

У всіх сферах суспільно-економічного життя існує безліч ризиків, які потрібно класифікувати за видами, щоб далі можна було піддавати їх системному аналізу, приймаючи раціональні управлінські рішення. Підприємницька діяльність здійснюється під впливом невизначеності зовнішнього середовища (економічної, політичної, соціальної й т. д.), безлічі змінних, контрагентів, осіб, поводження яких не завжди можна пророчити із прийнятною точністю. Виходячи із цього, виділимо основні причини невизначеності (ризику).
По джерелу виникнення ризик кваліфікується як господарська діяльність, пов'язана з особистістю людини й обумовлена природними факторами.
Через виникнення ризик виступає як наслідок, він викликаний невизначеністю майбутнього. Основними причинами невизначеності є:
1). Спонтанність природних процесів і явищ, стихійні лиха (землетруси, урагани, повені, посухи, морози, ожеледі).
2). Випадковість. Коли в подібних умовах та саме подія відбувається неоднаково в результаті багатьох соціально-економічних і технологічних процесів.
3). Наявність протиборчих тенденцій, зіткнення інтересів. Це воєнні дії, міжнаціональні конфлікти.
4). Імовірнісний характер НТП. Практично неможливо визначити конкретні наслідки тих або інших наукових відкриттів, технічних винаходів.
5). Неповнота, недостатність інформації про об'єкт, процеси, явища. Ця причина приводить до обмеженості людини в зборі й переробці інформації, з постійною мінливістю цієї інформації.
6). Обмеженість, матеріальних, фінансових, трудових і ін. ресурсів при прийнятті й реалізації рішень; неможливість однозначного пізнання об'єкта при сформованому рівні й методах наукового пізнання; обмеженість свідомої діяльності людини, наявні розходження в соціально-психологічних установках, оцінках, поводженні.
Крім самої людини на її діяльність впливають наведені вище фактори 1-6, що створюють у ній ситуації невизначеності й ризику. Дії й рішення людини можуть вплинути як у кращу сторону на результати діяльності, так і в гіршу, розрядити ситуацію невизначеності, змінити мету діяльності. Ризик існує як на етапі вибору дій (прийняття рішень), так і на етапі реалізації цих рішень.
Ефективність організації керування ризиком багато в чому визначається класифікацією ризику.
Залежно від можливого результату (ризикової події) ризики можна поділити на дві основні групи: чисті й спекулятивні.
Чисті ризики означають можливість одержання негативного або нульового результату. До цих ризиків відносять наступні ризики: природні, екологічні, політичні, транспортні й частина комерційних ризиків (майнові, виробничі, торговельні).
Спекулятивні ризики виражаються в можливості одержання як позитивного, так і негативного результанта. До цих ризиків відносять фінансові ризики, які є частиною комерційних ризиків.
Залежно від основної причини виникнення ризиків (базисний або природний ризик) вони діляться на наступні категорії: природні ризики, екологічні, політичні, транспортні, комерційні ризики.
До природних ризиків відносяться ризики, пов'язані із проявом стихійних явищ природи: землетрус, повінь, буря, пожежа, епідемія й т. п.
Екологічні ризики - це ризики, пов'язані із забрудненням навколишнього середовища та його наслідками.
Політичні ризики пов'язані з політичною ситуацією в країні й діяльністю держави.
До політичних ризиків відносяться: неможливість здійснення господарської діяльності внаслідок воєнних дій, революції, загострення внутрішньополітичної ситуації в країні, націоналізації, конфіскації товарів і підприємств, введення ембарго, через відмову нового уряду виконувати прийняті його попередниками зобов'язання й т. п.; введення відстрочки (мораторію) на зовнішні платежі на певний строк через настання надзвичайних обставин (страйк, війна й т.д.); несприятлива зміна податкового законодавства; заборона або обмеження конверсії національної валюти у валюти платежу.
У цьому випадку зобов'язання перед експортерами може бути виконане в національній валюті, що має обмежену сферу застосування. Транспортні ризики - це ризики, пов'язані з перевезеннями вантажів транспортом: автомобільним, морським, річковим, залізничним, літаками й т. д.
Комерційні ризики являють собою небезпеку втрат у процесі фінансово-господарської діяльності. Вони означають невизначеність результатів від даної комерційної справи.
По структурній ознаці комерційні ризики діляться на майнові, виробничі, торговельні, фінансові.
Майнові ризики - це ризики, пов'язані з імовірністю втрат майна підприємця через крадіжку, диверсії, недбалості, перенапруги технічної й технологічної систем і т. п.
Виробничі ризики - ризики, пов'язані зі збитком від зупинки виробництва внаслідок впливу різних факторів і насамперед із загибеллю або ушкодженням основних і оборотних фондів (устаткування, сировина, транспорт і т. п.), а також ризики, пов'язані із впровадженням у виробництво нової техніки й технології.
Торговельні ризики являють собою ризики, пов'язані зі збитком через затримки платежів, відмови від платежу, непостачання товару й т.п.
Фінансові ризики пов'язані з імовірністю втрат фінансових ресурсів (тобто коштів). Фінансові ризики підрозділяються на два види: ризики, пов'язані з купівельною спроможністю грошей, і ризики, пов'язані із вкладенням капіталу (інвестиційні ризики).
До ризиків, пов'язаних з купівельною спроможністю грошей, відносяться наступні різновиди ризиків: інфляційні й дефляційні ризики, валютні ризики, ризики ліквідності. Інфляція означає знецінення грошей і, природно, ріст цін. Дефляція - це процес, зворотній інфляції, виражається в зниженні цін і відповідно в збільшенні купівельної спроможності грошей.
Інфляційний ризик - це ризик того, що при рості інфляції одержувані грошові доходи знецінюються з погляду реальної купівельної спроможності швидше, ніж ростуть. У таких умовах підприємець зазнає реальних втрат.
Дефляційний ризик - це ризик того, що при рості дефляції відбуваються падіння рівня цін, погіршення економічних умов підприємництва й зниження доходів.
Валютні ризики являють собою небезпеку валютних втрат, пов'язаних зі зміною курсу однієї іноземної валюти стосовно іншої, при проведенні зовнішньоекономічних, кредитних і інших валютних операцій.
Ризики ліквідності - це ризики, пов'язані з можливістю втрат при реалізації цінних паперів або інших товарів через зміну оцінки їхньої якості й споживчої вартості.
Інвестиційні ризики містять у собі наступні підвиди ризиків: ризик упущеної вигоди, ризик зниження прибутковості, ризик прямих фінансових втрат.
Ризик втраченої вигоди - це ризик настання непрямого (побічного) фінансового збитку (неодержаний прибуток) у результаті нездійснення якого-небудь заходу (наприклад, страхування, хеджування, інвестування й т. п.).
Ризик зниження прибутковості може виникнути в результаті зменшення розміру відсотків і дивідендів по портфельних інвестиціях, по внесках і кредитам.
Портфельні інвестиції пов'язані з формуванням інвестиційного портфеля і являють собою придбання цінних паперів і інших активів. Термін портфельний походить від італійського "portofoglio", означає сукупність цінних паперів, які є в інвестора.
Ризик зниження прибутковості включає наступні різновиди: процентні ризики й кредитні ризики.
До процентних ризиків відноситься небезпека втрат комерційними банками, кредитними установами, інвестиційними інститутами, селінговими компаніями в результаті перевищення процентних ставок, виплачуваних ними по притягнутим коштам, над ставками по наданих кредитах. До процентних ризиків відносяться також ризики втрат, які можуть понести інвестори у зв'язку зі зміною дивідендів по акціях, процентних ставок на ринку по облігаціях, сертифікатам і іншим цінним паперам.
Ріст ринкової ставки відсотка веде до зниження курсової вартості цінних паперів, особливо облігацій з фіксованим відсотком. При підвищенні відсотка може початися також масове скидання цінних паперів, емітованих під більш низькі фіксовані відсотки. Процентний ризик несе інвестор, що вклав кошти в середньострокові й довгострокові цінні папери з фіксованим відсотком при поточному підвищенні середньоринкового відсотка в порівнянні з фіксованим рівнем. 
Кредитний ризик - небезпека несплати позичальником основного боргу й відсотків, що належать кредиторові.
Ризики прямих фінансових втрат включають наступні різновиди: біржовий ризик, селективний ризик, ризик банкрутства, а також кредитний ризик.
Біржові ризики являють собою небезпеку втрат від біржових угод. До цих ризиків відносяться ризик неплатежу по комерційних справах, ризик неплатежу комісійної винагороди брокерської фірми й т. п.
Селективні ризики (лат. selectio - вибір, відбір) - це ризик неправильного вибору видів вкладення капіталу, виду цінних паперів для інвестування в порівнянні з іншими видами цінних паперів при формуванні інвестиційного портфеля.
Ризик банкрутства являє собою небезпеку в результаті неправильного вибору вкладення капіталу, повної втрати підприємцем власного капіталу й нездатності його розраховуватися по прийнятим на себе зобов'язанням.
За об’єктом виникнення виділяють такі групи фінансових ризиків:
Ризик окремої фінансової операції. Він характеризує в комплексі весь спектр видів фінансових ризиків, властивих певній фінансовій операції (наприклад, ризик придбання конкретної акції);
Ризик різних видів фінансової діяльності. (ризик інвестиційної або кредитної діяльності підприємства).
Ризик фінансової діяльності підприємства в цілому. Комплекс різних видів ризиків, властивих фінансовій діяльності підприємства, визначається специфікою організаційно-правової форми його діяльності, структурою капіталу, складом активів, співвідношенням постійних та змінних витрат та ін.
За сукупністю досліджуваних інструментів фінансові ризики поділяються на такі групи:
Індивідуальний фінансовий ризик. Він характеризує сукупний ризик властивий окремим фінансовим інструментам.
Портфельний фінансовий ризик. Він характеризує сукупний ризик, властивий комплексу одно-функціональних фінансових інструментів, об’єднаних у портфель (кредитний портфель підприємства, інвестиційний портфель).
За комплексністю дослідження виділяють такі групи ризиків:
Простий фінансовий ризик. Він характеризує вид фінансового ризику, який не розділяється на окремі його підвиди (напр. інфляційний).
Складний фінансовий ризик. Він характеризує вид фінансового ризику, який складається із комплексу розглядуваних його підвидів (напр. інвестиційний).
За джерелами виникнення виділяють такі групи фінансових ризиків:
Зовнішній, систематичний або ринковий ризик (незалежний від діяльності підприємства). Цей вид ризику характерний для всіх учасників фінансової діяльності та всіх видів фінансових операцій. Він виникає при зміні окремих стадій економічного циклу, зміні кон’юнктури фінансового ринку та в інших випадках, на які підприємство в процесі своєї діяльності вплинути не може. До цієї групи ризиків можуть бути віднесені інфляційний ризик, податковий ризик і частково інвестиційний (при зміні макроекономічних умов інвестування).
Внутрішній, несистематичний або специфічний ризик. Він може бути пов’язаний із некваліфікованим фінансовим менеджментом, неефективною структурою активів та капіталу, надмірною схильністю до ризикових (агресивних) фінансових операцій з високою нормою прибутку, недооцінкою господарських партнерів та іншими аналогічними факторами, негативні наслідки яких значною мірою можна запобігти за рахунок ефективного управління фінансовими ризиками.
За фінансовими наслідками всі фінансові ризики поділяються на такі групи:
Ризик, в результаті настання якого підприємство зазнає економічних втрат. За цього виду ризику фінансові наслідки можуть бути тільки негативними (втрата доходу або капіталу).
Ризик, в результаті якого підприємство недоотримує визначений обсяг доходу, на який розраховувало, тобто в даному випадку мова йде про недоотриманий прибуток або втрачену вигоду. Він характеризує ситуацію, коли підприємство в силу об’єктивних та суб’єктивних причин не може здійснити заплановану фінансову операцію (наприклад при зниженні кредитного рейтингу підприємство не може отримати необхідний кредит).
Ризик, в результаті настання якого підприємство може розраховувати як на отримання додаткового доходу, так і на виникнення економічних втрат. Найчастіше ці ризики характерні для спекулятивних фінансових операцій, проте вони можуть виникати і в інших ситуаціях, таких як реалізація реального інвестиційного проекту, дохідність якого на стадії експлуатації може бути як вище, так і нижче розрахованого рівня.
За характером прояву в часі виділяють дві групи фінансових ризиків:
Постійний фінансовий ризик. Він характерний для всього періоду здійснення фінансової операції і пов’язаний з дією постійних факторів. Прикладами такого ризику є відсотковий, валютний ризики.
Тимчасовий фінансовий ризик. Він характеризує ризик, який має перманентний характер, що виникає лише на окремих етапах здійснення фінансової операції. Прикладом такого виду фінансового ризику є ризик неплатоспроможності ефективно функціонуючого підприємства.
За рівнем фінансових втрат ризики поділяються на такі групи:
Допустимий фінансовий ризик. Він пов’язаний із загрозою повної або часткової втрати прибутку від реалізації того чи іншого фінансового проекту або фінансової діяльності підприємства в цілому. В цьому випадку втрати можливі, але їх розмір менший за очікуваний прибуток. Втрата прибутку від однієї, двох або кількох операцій є припустимою, тому що може покриватись позитивним результатом від інших операцій. Таким чином, даний вид фінансової діяльності або конкретна фінансова угода, не зважаючи на ймовірність ризику, зберігають свою економічну доцільність.
Критичний фінансовий ризик. Цей вид фінансового ризику пов’язаний із загрозою втрат в розмірі понесених витрат на здійснення конкретної фінансової угоди або виду фінансової діяльності.
Катастрофічний фінансовий ризик. Він характеризує ризик, фінансові втрати за яким визначаються частковою або повною втратою майна підприємства. Цей вид ризику, як правило, призводить до банкрутства підприємства, оскільки в даному випадку можлива втрат не тільки усіх вкладених у визначений вид фінансової діяльності або конкретну фінансову угоду коштів, але й майна підприємства. Адже при виникненні катастрофічного фінансового ризику підприємству доводиться повертати кредити за рахунок власних коштів.
За можливістю передбачення фінансові ризики поділяються на такі дві групи:
Прогнозований фінансовий ризик. Він характеризує ті види ризиків, які пов’язані із циклічним розвитком економіки, зміною стадій кон’юнктури фінансового ринку, передбачуваним розвитком конкуренції і т.п. Передбачуваність фінансових ризиків має відносний характер, оскільки прогнозування із 100%-м результатом виключає розглядуване явище із категорії ризиків. Прикладом прогнозованих фінансових ризиків є інфляційний ризик, відсотковий ризик та деякі інші (переважно в короткостроковому періоді).
Непрогнозований фінансовий ризик. Він характеризує види фінансових ризиків, які відрізняються повною непередбачуваністю прояву. Прикладом таких ризиків виступають ризики форс-мажорної групи, податковий ризик та деякі інші.
За можливістю страхування фінансові ризики поділяються також на дві групи:
Фінансовий ризик, що підлягає страхуванню. Ризик, що страхується, - це ймовірна подія або сукупність подій, на випадок настання яких здійснюється страхування. Таке страхування має дві форми: самострахування або зовнішнє. Самострахування передбачає створення відповідного запасного фонду на підприємстві. Зовнішнє страхування фінансових ризиків передбачає наявність зобов’язань страховика за страховими виплатами в розмірі повної або часткової компенсації втрат доходів та можливо й додаткових витрат, викликаних наступними подіями: 
- зупинка виробництва або зменшення обсягів випуску в результаті визначених подій;
- банкрутство;
- непередбачені витрати;
- невиконання (неналежне виконання) договірних зобов’язань контрагентом застрахованої особи, який є кредитором згідно з угодою;
- інші події.
Підприємство може частково чи повністю передати ризики іншим суб’єктам економіки та забезпечити собі безпеку, здійснивши витрати у вигляді страхових внесків.
Фінансовий ризик, що не підлягає страхуванню. До них відносяться ті їх види, за якими відсутня пропозиція відповідних страхових продуктів на страховому ринку. Втрати в результаті реалізації ризику, що не підлягає страхуванню, відшкодовуються тільки за рахунок власних коштів підприємства.
По іншій класифікації ризики можна розділити на наступні види:
1). Ділові ризики: ризики, пов'язані з можливістю погіршення загального фінансового стану компанії, зниженням вартості її капіталу (акцій, облігацій); 
2). Організаційні ризики, викликані помилками менеджменту компанії (у тому числі й при прийнятті рішень), її співробітників; проблемами системи внутрішнього контролю, погано розробленими правилами робіт та ін., тобто ризики, пов'язані із внутрішньою організацією роботи компанії; 
3). Ринкові ризики - це ризики, пов'язані з нестабільністю економічної кон'юнктури: ризик фінансових втрат через зміну ціни товару, трансляційний валютний ризик, ризик втрати ліквідності та ін.; 
4). Кредитні ризики - ризик того, що контрагент не виконає свої зобов'язання в строк; 
5). Юридичні ризики - це ризики втрат, пов'язаних з тим, що законодавство або не було враховано взагалі, або змінилося в період угоди; ризик невідповідності законодавств різних країн; ризик некоректно складеної документації, у результаті чого контрагент має можливість не виконувати умови договору та ін.; 
6). Техніко-виробничі ризики - ризик завдання збитків навколишньому середовищу (екологічний ризик); ризик виникнення аварій, пожеж, поломок; ризик порушення функціонування об'єкта внаслідок помилок при проектуванні й монтажі, недотримання виробничих технологій і процесів, ряд будівельних ризиків та ін.;
Оскільки ризики сприймаються здебільшого за кількісними параметрами, то дуже важливим є їх поділ на класи за критерієм розміру. За цим критерієм розрізняють катастрофічні, великі, середні, малі та незначні ризики. Ризик відносять до однієї із цих категорій залежно від імовірності настання більших чи менших матеріальних втрат, які можуть виникнути в кожному конкретному випадку. 
Очевидно, що втрати в разі катастрофічних ризиків найбільші, а в разі незначних — найменші. Проте частота появи катастрофічних ризиків набагато менша, ніж малих чи незначних. З огляду на це сукупність ризиків можна подати у вигляді піраміди, основу якої становлять незначні ризики, а вершину — катастрофічні (рис. 1.1).

Розмір 
ризику

Катастрофічні ризики

Великі ризики

Середні ризики

Малі ризики

                                                                                             Частота появи
Рис. 1.1 Поділ ризиків на класи за критерієм розміру

1.3 Порядок організації роботи з ризиками на підприємстві

Загальнометодичні підходи до кількісної оцінки ризику.
Ризик - категорія імовірнісна, тому в процесі оцінки невизначеності й кількісного визначення ступеню ризику використовують імовірнісні розрахунки. Тому, одним з найпоширеніших методів кількісної оцінки ризику є статистичний метод. Головними інструментами статистичного методу розрахунків ризику є:
- середнє значення (х) досліджуваної випадкової величини (наслідків якої-небудь дії, наприклад, доходу, прибутку й т.п.); 
- дисперсія ();
- стандартне (середньоквадратичне) відхилення ();
- коефіцієнт варіації (V);
- розподіл імовірності досліджуваної випадкової величини. 
Однією з характеристик випадкової величини X є закон розподілу її ймовірностей.
Характер, тип розподілу відбиває загальні умови, що випливають із сутності й природи явища, і особливості, що виявляють вплив на варіацію досліджуваного показника (очікуваного результату). Як показує практика, для характеристики розподілу соціально-економічних явищ найбільше часто використовується так званий, нормальний розподіл. Допущення про те, що більшість результатів господарської діяльності (доходи, прибуток і т.п.), як випадкові величини підкоряються закону, близькому до нормального, широко використовується в літературі по проблемі кількісної оцінки економічного ризику. Відомо, що закон нормального розподілу характерний для розподілу подій у випадку, коли їх результат являє собою результат спільного впливу великої кількості незалежних факторів, і жоден із цих факторів не виявляє переважного впливу. У дійсності нормальний розподіл економічних явищ у чистому виді зустрічається рідко, однак, якщо однорідність сукупності дотримана, часто фактичні розподіли близькі до нормального.
На практиці для перевірки обґрунтованості прийнятого розподілу використовуються різні критерії згоди (між емпіричним і теоретичним розподілом), які дозволяють прийняти або відкинути прийняту гіпотезу про закон розподілу.
Важливою властивістю графіка диференціальної функції нормального розподілу є те, що площа, обмежена нормальною кривою і віссю X, завжди дорівнює одиниці.
Використання функції щільності нормального розподілу дозволяє обчислити частоту (імовірність) появи випадкової величини.
Для оцінки ймовірності влучення випадкової величини в певний інтервал використовують інтегральну функцію щільності ймовірності Ф (X). 
Кількісні оцінки ризику й методи їх визначення.
У загальному виді коефіцієнт ризику може бути визначений у такий спосіб

г = Нп : Нв

де Нп - можливий сумарний виграш у результаті ухвалення рішення;
Нв - можливий сумарний програш у результаті ухвалення рішення.
Очевидно, що ризик зменшується, якщо в позитивній області росте ймовірність настання події (звичайно, за рахунок негативної області, тому що площа, обмежена всією нормальною кривою, залишається незмінною). Так само зменшується ризик, якщо в позитивній області росте віддача або в негативній області зменшуються втрати, що визначається характером функції віддачі в зазначених областях.
Величина розглянутого коефіцієнта ризику г може змінюватися від 0 до . У випадку Нп = 0, г = 0, що означає відсутність ризику. Таке положення наступає, наприклад, у всіх випадках, коли рішення ухвалюється з таким ступенем надійності, що величину показника Хож ухвалюють лежачою на нижній границі дійсної області досліджуваної величини. 
Отриманий у такий спосіб коефіцієнт ризику (будемо називати його теоретичним) відбиває економічну сутність ризику. Однак його використання ускладнене рядом обставин.
Одним з недоліків розглянутого коефіцієнта ризику є межі його зміни (від 0 до ), що ускладнює прийняття рішень у конкретній ситуації. Його наочність може проявлятися тільки при порівнянні декількох варіантів, або для характеристики конкретного варіанта при оцінці тенденцій зміни ризику.
Усунення цього недоліку здійснюється шляхом нормування коефіцієнта ризику, у результаті чого його величина змінюється в кінцевих межах (наприклад, від 0 до 1).
Іншим істотним недоліком коефіцієнта ризику є те, що з його допомогою неможливо врахувати суб'єктивні фактори. Відомо, що та сама об'єктивна ситуація може означати неоднаковий ступінь ризику для підприємців, діяльність яких протікає на різному "тлі".
Зазначені вище недоліки приводять до того, що на практиці використовуються різні критерії оцінки й показники рівня ризику залежно від складності розв'язуваних завдань і сфери підприємницької діяльності.
При цьому, поряд з кількісним визначенням рівня ризику, його оцінка доповнюється за допомогою різних шкал, що є до деякої міри рекомендаціями з "прийнятності" ризику й враховуючі деякі суб'єктивні фактори.
Розглянемо деякі з таких підходів до оцінки ризику.
Як відзначалося, у деяких випадках, зокрема , у страховому бізнесі в якості кількісної оцінки ризику використовується ймовірність настання ризикової події.
Одним з найпоширеніших підходів до кількісної оцінки ризику є використання вираження:

R = Hп  p

де: R - показник ризику,
Нп - величина втрат,
р - імовірність настання ризикової події.
Тобто ступінь ризику визначається як добуток очікуваного збитку на ймовірність того, що такий збиток відбудеться.
В інвестиційно-фінансовій сфері в якості критерію при кількісній оцінці ризику проектів вкладення капіталу широко використовуються два показники: 
- середнє очікуване значення можливого результату (віддачі), яке є середньозваженим для всіх можливих результатів, де ймовірність кожного результату використовується як частота або вага відповідного значення; 
- середньоквадратичне відхилення, як міра мінливості можливого результату.
У якості віддачі можуть виступати, наприклад, доходи, прибуток, дивіденди й т.п.
Як відзначалося, одним з недоліків розглянутого вище коефіцієнта ризику є неможливість із його допомогою врахувати суб'єктивні фактори. Так, наприклад, відношення суб'єкта до співвідношення можливих втрат і виграшу в значній мірі залежить від його майнового стану.
Тому на практиці часто використовують коефіцієнт ризику (r), обумовлений як відношення можливих максимальних втрат (Нп мах) до обсягу власних фінансових ресурсів (k) підприємця (фірми)

r = Нп мах  k

Величина цього коефіцієнта визначає ризик банкрутства.
У більшості випадків зазначені кількісні оцінки ризику й методи їх визначення використовуються для оцінки окремих видів ризику.
Разом з тим, вони можуть бути використані й для оцінки ризику проекту в цілому. Це відноситься до випадків, коли є (визначені) кількісні дані по кожному ризикові, або коли для оцінки ризику проекту використовуються експертні методи, у процесі яких оцінюється ймовірність успішної реалізації проекту й (або) величина можливих втрат внаслідок настання різного роду небажаних подій.
При наявності даних про втрати й імовірності їх виникнення по кожному виду ризику, узагальнений коефіцієнт ризику проекту визначається як сума середньозважених показників ризику кожного виду.
При відсутності необхідних статистичних даних кількісна оцінка, як окремих ризиків, так і ризику проекту в цілому здійснюється методом експертних оцінок.
Це були наведені найпоширеніші підходи до визначення кількісних оцінок економічного ризику.
Шкали ризику й характеристика їх градацій.
На даний час відсутні науково-обґрунтовані рекомендації з визначення прийнятності того або іншого рівня ризику в конкретній ситуації.
Крім того, у ряді розглянутих нами й широко використовуваних на практиці оцінках рівня ризику відсутні втрати.
Разом з тим при виробленні стратегії поведінки й у процесі ухвалення конкретного рішення підприємцеві доцільно розрізняти й виділяти певні області (зони ризику) залежно від рівня можливих (очікуваних) втрат.
Спробою заповнити зазначені недоліки й доповнити отримані оцінки рівня ризику додатковою інформацією в процесі прийняття управлінських рішень є розробка й використання різного роду так званих шкал ризику, що дозволяють класифікувати поведінку осіб, що йдуть на господарський ризик.
Як і по більшості інших питань, у літературі немає єдиного підходу у формулюванні й критеріях оцінки шкали ризику.
Різноманіття показників, за допомогою яких здійснюється кількісна оцінка ризику, породжує й різноманіття шкал ризику, що є свого роду рекомендаціями прийнятності того або іншого рівня ризику.
Так, на підставі узагальнення результатів досліджень багатьох авторів по проблемі кількісної оцінки економічного ризику, наведемо емпіричну шкалу ризику, яку рекомендують застосовувати підприємцям при використанні ними в якості кількісної оцінки ризику ймовірності настання ризикової події (табл. 1.1.):

Таблиця 1.1 Емпірична шкала рівня ризику
№	Імовірність небажаного результату (величина ризику)	Найменування градації ризику 	
1	0,0 - 0,1	мінімальний	
2	0,1 - 0,3	малий	
3	0,3 - 0,4	середній	
4	0,4 - 0,6	високий	
5	0,6 - 0,8	максимальний	
6	0,8 - 1,0	критичний	

Перші три градації ймовірності небажаного результату відповідають «нормальному», «розумному» ризику, при якому рекомендується приймати звичайні підприємницькі рішення.
Прийняття рішень з більшим рівнем ризику залежить від схильності до ризику осіб, що приймають рішення. Однак прийняття таких рішень можливо тільки у випадку, якщо настання небажаного результату не приведе підприємця (фірму) до банкрутства.
У навчальному посібнику «Ризик-Менеджмент» Балабанова І. Т. [8] наведена шкала, яка дає оцінку ступеня ризику при використанні в якості кількісного критерію ризику середнього очікуваного значення () і середньоквадратичного відхилення (), як міри мінливості можливого результату.
Для оцінки прийнятності відхилення використовується коефіцієнт варіації (V=/). При цьому приводяться наступні шкали мінливості (ризику) коефіцієнта варіації:
- до 0,1 - слабка;
- від 0,1 до 0,25- помірна;
- понад 0,25 - висока.
При оцінці прийнятності коефіцієнта, що визначає ризик банкрутства, існує кілька не суперечних один одному точок зору. Одні автори вважають, що оптимальним є коефіцієнт ризику, що становить 0,3, а коефіцієнт ризику, ведучий до банкрутства - 0,7 і вище. В інших джерелах приводиться шкала ризику з наступними градаціями зазначеного вище коефіцієнта:
- прийнятний ризик - до 0,25
- припустимий ризик -0,25-0,50
- критичний ризик - 0,50-0,75
- катастрофічний ризик - понад 0,75.
На думку практично всіх авторів, у межах коефіцієнта, що визначає ризик банкрутства від 0,3 до 0,7 перебуває зона підвищеного ризику. Прийняття рішень про реалізацію ризикового заходу в межах цієї зони визначається величиною можливого виграшу, у випадку, якщо небажаний результат (ризикова подія) не відбудеться, і схильністю до ризику осіб, що приймають рішення.
У фінансовому менеджменті використовується наступне угруповання фінансових операцій по зонах ризику з позицій можливих фінансових втрат при настанні ризикового випадку:
а) безризикова зона. У зв'язку з безризиковим характером здійснюваних у ній операцій можливі фінансові втрати по них не прогнозуються. До таких фінансових операцій можуть бути віднесені хеджування, інвестування засобів у державні короткострокові облігації (при низьких темпах інфляції в країні) і інші;
б) зона припустимого ризику. Критерієм припустимого рівня фінансових ризиків є можливість втрат по розглянутій фінансовій операції в розмірі розрахункової суми прибутку;
в) зона критичного ризику. Критерієм критичного рівня фінансових ризиків є можливість втрат по розглянутій фінансовій операції в розмірі розрахункової суми доходу. У цьому випадку збиток підприємства буде обчислюватися сумою понесених ним витрат;
г) зона катастрофічного ризику. Критерієм катастрофічного рівня фінансових ризиків є можливість втрат по розглянутій фінансовій операції в розмірі всього власного капіталу або істотної його частини. Такі фінансові операції при невдалому їхньому результаті приводять звичайне підприємство до банкрутства.
Результати проведеного угруповання дозволяють оцінити рівень концентрації фінансових операцій у різних зонах ризику по розміру можливих фінансових втрат. Для цього визначається яку питому вагу займають окремі фінансові операції в кожній з відповідних зон ризику. Виділення операцій з високим рівнем концентрації в найнебезпечніших зонах ризику (зонах катастрофічного або критичного ризику) дозволяє розглядати їх як об'єкт підвищеної уваги в процесі подальших етапів керування ризиками.
Розглянуті шкали ризику застосовні як для оцінки прийнятності рівня окремих ризиків, так і ризику підприємства в цілому.
Теоретичні аспекти ризик-менеджменту.
Ризик-Менеджмент - система керування ризиками на підприємстві, яка являє собою сукупність методів і заходів, що дозволяють деякою мірою прогнозувати настання ризикових випадків і вживати заходів до виключення або зниження негативних наслідків настання таких подій.
Ризик-Менеджмент як система керування складається із двох підсистем: керованої підсистеми (об'єкта керування) і керуючої підсистеми (суб'єкта керування).
Об'єкт керування - ризик, ризикове вкладення капіталу, економічні відносини між господарюючими суб'єктами в процесі реалізації ризику.
Суб'єкт керування - група людей, яка за допомогою різних прийомів і способів керування здійснює цілеспрямований вплив на об'єкт керування.
Функції ризик-менеджменту:
1. Функції об'єкта керування.
• Організація ризикових вкладень капіталу.
• Організація робіт зі зниження величини ризику.
• Організація процесу страхування ризиків.
• Організація економічних відносин і зв'язків між суб'єктами господарського процесу.
2. Функції суб'єкта керування.
• Прогнозування.
• Організація.
• Регулювання.
• Координація.
• Стимулювання.
• Контроль.
Завдання ризик-менеджменту:
1) Виявлення областей підвищеного ризику.
2) Оцінка ступеня ризику.
3) Аналіз прийнятності даного рівня ризику для підприємства.
4) Розробка (якщо буде потреба) заходів щодо попередження або зниження ризику.
5) У випадку, якщо ризикована подія відбулася, вживання заходів по запобіганню або зниженню ризику.
Принципи керування ризиком:
1) Не можна ризикувати більше, чим може дозволити власний капітал (необхідне визначення максимально можливого збитку при настанні ризикової події й оцінка того, чи не приведуть збитки до банкрутства).
2) Необхідно оцінювати наслідки ризику.
3) Не можна ризикувати багатьом заради малого, тобто необхідне порівняння очікуваного результату з можливими втратами.
Можливі втрати - випадкові, непередбачені, але потенційно ймовірні втрати, що виникають внаслідок відхилення реального ходу діяльності підприємства від планового.
Види можливих втрат:
1) матеріальні - непередбачувані діяльністю підприємства додаткові витрати або прямі втрати встаткування, сировини і т.д.
2) трудові - втрати робочого часу, викликані випадковими, непередбаченими обставинами.
3) фінансові - прямий грошовий збиток, пов'язаний з непередбачуваними платежами, виплатою штрафів, неповерненням боргу, несплатою продукції, втратою коштів і т.д.
4) втрати часу - процес діяльності підприємства йде повільніше, чим намічене.
5) спеціальні види втрат - завдання збитків здоров'ю й життю людей, навколишньому середовищу, престижу підприємства і т.д. 
Аналіз ризику.
Аналіз ризику включає збір і обробку даних по окремих аспектах ризику, якісний і кількісний їхній аналіз.
Послідовність проведення аналізу ризику:
1) вивчення внутрішніх і зовнішніх факторів, що впливають на ступінь конкретного виду ризику;
2) аналіз виявлених факторів;
3) оцінка ризику:
а) визначення фінансової доцільності;
б) визначення економічної доцільності;
4) установлення припустимого рівня ризику;
5) аналіз окремих операцій щодо обраного рівня ризику;
6) розробка заходів щодо зниження ступеня ризику.
Якісний аналіз ризику передбачає: 
- установлення потенційних зон ризику (виявлення джерел і причин ризику, етапів реалізації проекту й робіт, при виконанні яких виникають ризики);
- ідентифікація всіх можливих ризиків;
- виявлення практичних вигід і можливих негативних наслідків, які можуть настати при реалізації рішення, що містить ризик.
Результати якісного аналізу ризику служать важливою вихідною інформацією для здійснення кількісного аналізу.
Кількісний аналіз являє собою чисельне визначення окремих ризиків і ризику рішення (проекту) у цілому.
У ході кількісного аналізу ризику визначаються:
- чисельні значення ймовірності настання ризикових подій і їх наслідків;
- кількісна оцінка ступеня (рівня) ризику; 
- визначається припустимий у даному конкретному випадку рівень ризику.
Методи кількісного аналізу ризику.
Існують різні методи кількісного аналізу ризику. Розглянемо наступні методи: статистичні, аналітичні, метод аналогій, метод експертних оцінок.
Статистичні методи. Суть методів полягає у вивченні статистики показників, установленні величини й частотності одержання того або іншого економічного результату й складанні найбільш імовірного прогнозу на майбутнє.
Для оцінки ризику застосовують наступні статистичні методи: дисперсіонний, регресійний і факторний аналіз. Перевагою статистичних методів є їхня універсальність. Недоліком статистичних методів є необхідність великої бази даних, складність і неоднозначність отриманих висновків.
Основними інструментами статистичних методів є: середнє значення випадкової величини, дисперсія, середнє квадратичне відхилення, коефіцієнт варіації. 
Середнє значення випадкової величини представляє кількісну характеристику очікуваного результату.

= 

де  - середнє значення випадкової величини;
Xi - значення випадкової величини;
Pi - імовірність настання випадкової величини.
Важливою характеристикою, що визначає міру мінливості можливого результату, є дисперсія - середньозважене із квадратів відхилень дійсних результатів від середніх.

де  - дисперсія.
Дисперсія й середнє квадратичне відхилення служать мірами абсолютної мінливості очікуваного результату.

де  - середнє квадратичне відхилення.
Середнє квадратичне відхилення вимірюється в тих же одиницях, що й досліджувана ознака.
Для аналізу міри мінливості використовується коефіцієнт варіації, який являє собою відношення середнього квадратичного відхилення до середнього значення випадкової величини й показує ступінь відхилення отриманих значень.

де V- коефіцієнт варіації.
Аналітичні методи полягають в оцінці показників ризику на основі теоретичних уявлень. До аналітичних методів відносяться: метод дисконтування, аналіз окупності витрат, аналіз беззбитковості, аналіз чутливості. Перевагами цих методів є те, що вони добре розроблені й прості для розуміння.
Метод дисконтування полягає в коригуванні норми дисконту на коефіцієнт ризику, отриманий методом експертних оцінок.
Метод окупності проекту полягає в розрахунках строку, за який повністю окупиться проект.
Аналіз чутливості - визначення впливу зміни різних факторів на результуючий показник.
Метод аналогій. Ризик реалізації рішення (проекту) визначається відносно з деяким аналогічним рішенням, яке було реалізоване раніше. При цьому передбачається, що економічна система, у рамках якої реалізується рішення, також поводиться аналогічним образом.
При використанні аналогій застосовуються бази даних і знання відносно факторів ризику. Отримані дані обробляються для визначення залежності й причин з метою обліку потенційного ризику під час реалізації рішення (проекту).
Метод експертних оцінок. Суть методу полягає в одержанні кількісних оцінок ризику на підставі обробки думок кваліфікованих фахівців. Застосування цього методу ефективне при розв'язку складних ситуацій, що не можуть бути формалізовані, коли неповнота й невірогідність інформації не дозволяють використовувати статистичні або інші формалізовані методи кількісної оцінки ризику. Недоліки методу: відсутність гарантій достовірності отриманих оцінок; труднощі в проведенні опитування й обробці отриманих даних.
Кожний вид ризику характеризується декількома показниками-факторами. Оцінка цих показників визначається експертами в балах по кожному з показників. Оцінка цих показників визначається експертами в балах, кожному з показників призначається вага, що відповідає його значимості.
Кількісна оцінка ризику кожного виду й ризику в цілому визначається за допомогою наступних показників

R =

де R - узагальнений показник ризику;
Rj - кількісна оцінка j-го виду ризику;
gj - вага j-го виду ризику.
При бальній оцінці окремих ризиків і ризику в цілому використовуються наступні правила:
- бальна оцінка кожного фактора здійснюється в межах бальної шкали (як правило, від 0 до 10) залежно від ступеня впливу даного фактора на ступінь виду ризику з ранжируванням від «0» - не виявляє впливу до «m» (дуже високий вплив);
- вага кожного фактору в межах відповідного виду ризику встановлюється в межах від 0 до 1.
Розробка програми управління ризиками.
Одна з основних причин, що заважають упровадженню ризик-менеджменту на українських підприємствах, полягає в тому, що у керівництва компаній немає ясного уявлення про документарне забезпечення управління ризиками. Перш за все, йдеться про те, що собою представляє і як повинен розроблятися один з основних документів - програма управління ризиками, яка містить детальний виклад ризиків, з якими стикається компанія, і методів управління ними. 
На відміну від загальнотеоретичних питань управління ризиками, які достатньо детально висловлені в економічній літературі, розгляду практичних проблем ризик-менеджменту взагалі, і, його документальному забезпеченню, зокрема, надана істотно менша увага. 
В книзі Черновой Г.В. «Практика управления рисками на уровне предприятия» [53] детально розкриті попередня і основна стадії підготовки програми управління ризиками. В ході попереднього етапу ризик-менеджер знайомиться з тією довідковою і поточною конкретною інформацією, яка дозволить йому ухвалити рішення, передуючі основній стадії розробки програми управління ризиками, і приступити до безпосередньої розробки програми. В рамках же основного етапу відбувається власне розробка програми управління ризиками, упровадження і реалізація якої сприятимуть зменшенню можливих збитків для фірми. Основна увага в книзі присвячена не стільки самій програмі управління ризиками, скільки «Керівництву по розробці і перегляду ПУР». В підручнику Г.Я. Гольдштейна и А.Н. Гуц «Экономический инструментарий принятия управленческих решений» [12] наводиться приклад програми управління ризиками для виробничої компанії. Автори підручника дотримуються наступної структури програми: опис бізнесу компанії; характеристика основних активів з виділенням тих з них, на які впливають ризики; перелік можливих збитків фірми; перелік можливих методів захисту від збитків.
Серед зарубіжних джерел, що розглядають практичні питання управління підприємницькими ризиками, особливе місце займають документи, що відображають позицію держави і неурядових організацій – стандарти, керівництво і т.п. Самі відомі з них: Австралійсько-новозеландський стандарт з ризик-менеджменту AS/NZS 4360:2004 (Australian/New Zealand Standard AS/NZS 4360:2004) [56]; Стандарт з ризик-менеджменту Федерації європейських асоціацій ризик-менеджменту (Risk Management Standard, FERMA) [62]; документи Базельського комітету: стандарт достатності капіталу «Базель-2» (Basel II) [57] і стандарти управління кредитними, фінансовими і операційними ризиками; Комплексні основи ризик-менеджменту в рамках всієї компанії (COSO), США (Enterprise Risk Management – Integrated Framework: (COSO, USA). Проте, і в цих документах наводяться лише загальні рекомендації з приводу того, що саме повинне входити в програму (план) управління ризиками. Наприклад, в Австралійсько-новозеландському стандарті AS/NZS 4360:2004 [56] відзначено, що «план управління ризиками повинен вказувати на те, як саме реалізується процес управління ризиками в організації. Плани впливу на конкретні ризики можуть бути самостійними документами або ж частинами загального плану управління ризиками організації. План управління ризиками може включати окремі розділи для конкретних функцій, сфер діяльності, проектів або процесів. На практиці ці розділи можуть бути самостійними планами. Проте, при цьому, вони повинні узгоджуватися з політикою управління ризиками в організації».
Аналіз літератури по проблемі документарного забезпечення процесу управління підприємницькими ризиками показав, що в ній відсутні доведені до рівня практичного застосування формати програми управління підприємницькими ризиками. 
У статті Кравченко В.А. «Програма управління підприємницькими ризиками: зміст і етапи розробки» [54] запропоновано такий формат програми управління підприємницькими ризиками і методика її розробки, яку можна використовувати на практиці.
Автор пропонує охарактеризувати ризик як комбінацію трьох елементів: певної події, її імовірності та її наслідків.
Використовуючи такий підхід, можна провести якісний і кількісний аналіз підприємницьких ризиків. Він має виявити певну подію (фактор ризику), визначити її імовірність і серйозність її наслідків для бізнесу компанії. Пропонується на практиці використовувати наступний шаблон визначення ризику. 
Приклад ризик наслідків через можливу подію:
- Ризик падіння обсягів виробництва через можливий зрив поставок комплектуючих.
- Ризик падіння обсягів збуту товару А через можливий вихід на ринок нового конкурента.
- Ризик зриву експортних поставок продукції через можливе введення експортних квот.
Аналогічним чином, тобто ставлячи основним завданням практичність, слід підійти і до визначення суті управління підприємницькими ризиками (ризик-менеджменту). На нашу думку, суть цієї категорії можна виразити таким чином. 
Управління підприємницькими ризиками – це:
- управління компанією (на всіх рівнях – стратегічному і функціональних);
- з урахуванням ризиків;
- на основі особливої методики, основні складові якої включають:
-- виявлення і оцінку ризиків;
-- вибір і використовування методів впливу на ризики;
-- обмін інформацією про ризики;
-- контроль результатів застосування цих методів.
- з метою реалізації інтересів власників компанії. 
Програма управління підприємницькими ризиками носить максимально конкретний характер, описуючи виявлені ризики і методи впливу на них.
Складання програми управління підприємницькими ризиками (ПУР) компанії проводиться за певною схемою. Спочатку визначається загальний контекст діяльності компанії, потім проводиться виявлення факторів ризиків і формулювання ризиків; далі проводиться оцінка ризиків, що складається з декількох етапів (визначення імовірності настання ризикованих подій, їх наслідків, якості управління ризиками). Далі ризики ранжуються і відбираються ті з них, для яких компанія використовуватиме активні методи управління. Далі розробляються методи впливу на ризики і ефективність їх застосування. Для того, щоб скласти Програму управління ризиками необхідно послідовно пройти декілька етапів. Загальна логіка її складання базується на загальновизнаному у всьому світі стандарті AS/NZS Risk Management Standard 4360:2004 [53]. Автор доповнив його, включивши в етап оцінки ризику оцінку якості управління ризиками, а також запропонував розрахунок ефективності управління ризиками (рис. 1.2.).

Рисунок 1.2. Логіка управління підприємницькими ризиками
Першим етапом розробки Програми є визначення контексту ризику, куди входить визначення місії компанії, її стратегічної і тактичної мети.
Подальший порядок роботи з ризиками насамперед передбачає виявлення та оцінку ризиків. Для цього потрібно в кожному підрозділі компанії встановити збитки та фактори, які призвели до їх появи. 
Результати аналізу збитків для всієї компанії заносяться до спеціальної таблиці (табл. 1.2).
На другому етапі проводиться виявлення факторів ризиків і формулювання ризиків. Фактори ризику (випадкові події, які впливають на мету компанії) знаходяться в зовнішньому середовищі (макросередовище і мікросередовище) і внутрішньому середовищі компанії. Вони розташовуються на трьох рівнях. На першому рівні знаходяться фактори ризиків, які компанія практично не має нагоди контролювати. Вони належать до різних складових макросередовища, в якому діє компанія. Це політичні, економічні, природні, демографічні, культурні і науково-технічні чинники ризиків. На другому рівні знаходяться фактори ризиків, виникнення яких обумовлено діяльністю конкурентів, споживачів, постачальників та інших зацікавлених осіб, пов'язаних з компанією. На них компанія може, тією або іншою мірою, впливати. На третьому рівні знаходяться фактори ризиків, розташовані всередині організації, – виробничі, кадрові і т. п. Вони найбільшою мірою підконтрольні компанії.

Таблиця 1.2 Збитки компанії за три попередні роки (приклад заповнення)
Опис збитків	Фактор ризику	Джерело (макросередовище, мікросередовище, внутрішнє середовище)	Розмір збитків	
Виробництво	
1. Витрати на переробку бракованої продукції	Порушення технології 	Внутрішнє середовище	5 тис. грн.	
2. …				
Фінанси	
9. Витрати на сплату додаткових процентів за користування кредитом	Перевищення запланованих темпів інфляції	Макросередовище	10 тис. грн.	
10. …				
Збут	
25. Витрати, пов'язані із реалізацією частини товару А за зниженими цінами 	Зміна уподобань споживачів	Мікросередовище	7 тис. грн.	
26. …	 	 	 	
Загалом	 	 	 80 тис. грн.	

Існує багато методів, кожний з яких допомагає отримати інформацію про характеристики окремих ризиків, властивих певним видам діяльності. Тому для виявлення ризиків доцільно використовувати комплекс методів.
В ході виявлення факторів ризику і формулювання ризиків можна використовувати такі методи: робочі зустрічі і інтерв'ю; мозковий штурм; анкетування; графічне зображення процесів створення вартості, включаючи визначення і зображення бізнес-процесів і ланцюжків створення вартості, а також зовнішніх і внутрішніх чинників, що впливають на них; порівняння з іншими компаніями; обговорення з керівництвом компанії; SWOT-аналіз.
Для виявлення факторів ризиків і формулювання самих ризиків доцільно використовувати спеціальну матрицю ризик-аналізу (табл. 1.3.).
При цьому необхідно дотримуватися наступної логіки:
1). Експертним шляхом встановлюються фактори ризиків, які впливають на досягнення компанією цілей в різних функціональних сферах свого бізнесу: стратегічній, виробничій, фінансовій, маркетинговій тощо. Практично це виглядає наступним чином: експерт послідовно переміщується рядками таблиці, систематично досліджуючи те, яким саме чином ймовірні події в макро-, мікро-, та внутрішньому середовищі можуть вплинути на досягнення цілей організації в стратегічній та функціональній (виробництво, фінанси, маркетинг, кадри і т. п.) областях. Серед факторів ризику можуть бути, наприклад, прийняття нового нормативного акту (політичний фактор ризику), перевищення рівня інфляції запланованої величини (економічний), неочікувана зміна погодних умов, яка призводить до нетипових для даного сезону кліматичних явищ (природні) тощо.
2). Формулюються ризики. Наприклад: ризик подорожчання кредитів в результаті можливого зростання річного рівня інфляції вище 10% річних (фінанси) або ризик зниження обсягів продажу в результаті можливої появи нового конкуренту (збут). Враховуючи обмежений простір таблиці та достатньо великої кількості ризиків (треба орієнтуватися на 80 – 120 ризиків, оскільки експерти, як правило, виявляють 10-15 ризиків для кожної сфери діяльності компанії) в клітинках можна просто писати скороченні назви ризиків – ФР_1 (перший фінансовий ризик), ЗР_1 (перший збутовий ризик).

Таблиця 1.3 Матриця ризик-аналізу (приклад заповнення)
Джерела ризиків
Підрозділи	Макросередовище	Мікро-середовище	Внутрішнє середовище	
	політичні	економічні	природні	культурні	демографічні	наук-технічні	конкуренція	споживачі	постачальники	дирекція	маркетинг	виробництво	Персонал	Фінанси	
Дирекція															
Виробництво															
Фінанси		ФР_1													
Маркетинг															
Кадри															
Постачання															
Збут							ЗР_1								
І т. п.															

Всі виявлені ризики в підсумку заносяться в спеціальну таблицю для кожного підрозділу (табл. 1.4). Слід зазначити, що на етапі опису ризику заповнюється не вся форма, а лише окремі її рядки: 1-4. Інші рядки заповнюються на наступних етапах процесу управління підприємницькими ризиками. Аналогічна таблиця розробляється також для компанії в цілому. 
На третьому етапі проводиться оцінка ризику. Як тільки експертним шляхом виявлені фактори ризику, слід оцінити можливі наслідки цих подій; імовірність того, що вони відбудуться і якість управління цими видами ризиків. Ризик-менеджер також повинен прийняти рішення щодо того, за допомогою якої шкали оцінювати наслідки події, її імовірність та якість управління. З нашої точки зору найбільш доцільним є використання трьох ступеневої дев'ятибальної шкали. Для наслідків: малосерйозні (1-3), помірні (4-6); серйозні (7-9 балів). Для імовірності події: низька імовірність (1-3); середня імовірність (4-6); висока імовірність (7-9). Для якості управління: низька якість (7-9); середня якість (4-6); висока якість (1-3). Результати оцінки ризиків заносять в рядки 5-8 табл. 1.4.

Таблиця 1.4 Підсумкова таблиця виявлених ризиків для фінансового підрозділу (приклад заповнення)
Код ризику	Формулювання ризику	Величина можливого збитку	Фактор ризику	Бальна оцінка ризику:	
				Éìîâ³ðíîñò³ ïîä³¿	Íàñë³äê³â ïîä³¿	ßêîñò³ óïðàâë³ííÿ ðèçèêîì	²íòå-ãðàëüíà îö³íêà (5+6+7)	
ÔÐ_1	Ðèçèê ïîäîðîæ÷àííÿ êðåäèòó íà çàêóï³âëþ îáëàäíàííÿ À â ðåçóëüòàò³ ìîæëèâîãî çðîñòàííÿ ð³÷íîãî ð³âíÿ ³íôëÿö³¿ âèùå 10%	5 òèñ. ãðí.	Ð³âåíü ³íôëÿö³¿, ÿêèé ïåðåâè-ùèòü 10%	6	4	8	18	

Кожна компанія самостійно встановлює для себе критерії серйозності наслідків та імовірності події. Наприклад, якщо компанія може понести збитки, співставимі із її активами, то наслідки треба оцінити як серйозні, надавши їм оцінку в діапазоні 7-9 балів. Стосовно імовірності, то в якості критерію можна взяти частоту, з якою компанія стикається з тим чи іншим фактором ризику. Якщо, наприклад, ще ніколи за весь період діяльності компанії на її бізнес не впливали повені, і надалі вчені їх не прогнозують, то імовірність такої події є дуже низькою, і її оцінка буде розташована в діапазоні 1-3 балів. Що стосується якості управління, то якщо в компанії є комплексні дієві методи впливу на той або інший вид ризику, то ми вважаємо, що якість управління ризиками є високою (1-3 бали). Якщо компанія знає про ризик і застосовує окремі методи управління ним – якість ризик-менеджменту оцінюється як середня (4 – 6 балів). Якщо компанія досі нічого не знала про ризик і не впливала на нього – маємо справу із низькою якістю управління ризиками (7 – 9 балів). У випадку із якістю управління ризиками ми використовуємо обернену шкалу, високо оцінюючи низьку якість і навпаки. Це робиться для співставимості всіх трьох шкал, застосування яких в підсумку має привести к виявленню ризиків, які є найбільш загрозливими для діяльності компанії.
На четвертому етапі відбувається ранжування ризиків, їх відбір і складання карти ризиків. Для ранжування ризиків потрібно їх занести в спеціальну таблицю, яка має наступний вигляд (табл. 1.5). Для проведення підсумкової оцінки ризику його інтегральну оцінку потрібно помножити на коефіцієнт значущості групи факторів, який розраховується за наступною методикою. Експерти підсумовують всі збитки компанії за попередні три роки. Потім визначають, відповідно, величину збитків, які були обумовлені дією макроекономічних, мікроекономічних, і внутрішньоорганізаційних чинників. Відношення кожної групи збитків до загальної суми збитків і буде значенням відповідних коефіцієнтів.

Таблиця 1.5 Оцінка та ранжування ризиків (приклад заповнення)
№	Назва ризику	Інтегральна оцінка	Коефіцієнт значущості групи факторів	Підсумкова оцінка	
Виробництво	
1	Ризик подорожчання кредиту на закупівлю обладнання А в результаті можливого зростання річного рівня інфляції вище 10%	18	0,5	9,0	
Далі з таблиці відбирають ризики з найбільшими значеннями підсумкової оцінки. Як правило, в першу чергу, керуючись принципом Парето, відбирається 20-25 % ризиків з найбільшими значеннями підсумкової оцінки. 
Наступним кроком є складання карти ризиків, на яку наносять порядкові номери відібраних ризиків (табл. 1.6).

Таблиця 1.6 Карта ризиків
Висока			7,15	
Середня	1,20	3	5,12,16	
Низька				
Серйозність наслідків

                 Імовірність події	Низька	Середня	Висока	

В ході останнього, п'ятого, етапу розробки програми управління ризиками розглядаються можливості використовування різних методів управління ризиками для їх різних видів, і оцінюється ефективність ризик-менеджменту. Як правило, ризик-менеджер, використовує наступні методи управління ризиками.
Найпоширеніші методи управління ризиками:
1). уникнення ризиків чи відмова від них;
2). прийняття ризиків на себе;
3). запобігання збиткам;
4). зменшення розміру збитків;
5). страхування;
6). самострахування;
7). передачі ризиків (відмінний від страхування).
Вибір методів управління ризиками визначається загальною стратегією фірми щодо ризиків, що, у свою чергу, залежить від сумарного розміру потенційних збитків, з одного боку, і фінансових можливостей фірми, з іншого. Вибрані методи управління ризиками заносяться в спеціальну таблицю (табл. 1.7). Для розрахунку ефективності методів управління ризиками, що використовуються, необхідно розрахувати інтегральний і часткові коефіцієнти ефективності ризик-менеджменту. Для розрахунку часткових коефіцієнтів ефективності ризик-менеджменту величина можливих збитків ділиться на обсяг коштів, які потрібні для застосування конкретного методу управління ризиками. В нашому прикладі частковий коефіцієнт ефективності ризик-менеджменту для ризику № 3 дорівнює = 25 000 грн. / 3 000 грн. = 8. Це означає, що кожна гривня, яка витрачається на управління ризиками, дозволяє запобігти 8 грн. можливих збитків. Інтегральний коефіцієнт ефективності ризик-менеджменту для всієї компанії дорівнює результату від поділу суми всіх потенційних збитків на обсяг коштів, що витрачаються для застосування всіх методів управління ризиками.

Òàáëèöÿ 1.7 Ìåòîäè óïðàâë³ííÿ ðèçèêàìè (ïðèêëàä çàïîâíåííÿ)
Ризик / Можливий збиток	Методи впливу	Напрям впливу	Кошти на реалізацію даного методу управління ризику / Коефіцієнт економічної ефективності	
3. Зростання частки браку внаслідок можливого невиконання планів модернізації обладнання / 25 000	Запобігання збиткам	Укласти попередній договір з банком про отримання кредиту на модернізацію (в разі потреби)	3 000 грн. (підвищений відсоток за гарантування кредиту)	
Всього		500 000 грн.	77 000 грн.	
Коефіцієнт економічної ефективності 			6,5	

Уникнення ризику означає просте відхилення від заходу, пов'язаного з ризиком. Однак уникнення ризику найчастіше для підприємства означає відмову від прибутку.
Прийняття ризику на себе - це залишення ризику за підприємством, тобто на його відповідальності.
Передача ризику означає, передачу відповідальності за ризик комусь іншому, наприклад страхової компанії. 
Для зниження ступеня ризику застосовуються різні прийоми. Найпоширенішими є:
- диверсифікованість;
- придбання додаткової інформації про вибір і результати;
- лімітування;
- самострахування;
- страхування;
Диверсифікованість являє собою процес розподілу коштів між різними об'єктами вкладення капіталу, які безпосередньо не зв'язані між собою, з метою зниження ступеня ризику й втрат доходів.
Диверсифікованість дозволяє уникнути частини ризику при розподілі капіталу між різноманітними видами діяльності. 
Лімітування - це встановлення ліміту, тобто граничних сум видатків, продажу, кредиту й т. п. Лімітування є важливим прийомом зниження ступеня ризику й застосовується банками при видачі позичок, при укладанні договору на овердрафт і т.п. Господарюючими суб'єктами він застосовується при продажі товарів у кредит, наданні позик, визначенні сум вкладення капіталу й т. п.
Самострахування означає, що підприємець воліє підстрахуватися сам, чим купувати страховку в страховій компанії. Тим самим він заощаджує на витратах капіталу по страхуванню. Самострахування являє собою децентралізовану форму створення натуральних і грошових страхових (резервних) фондів безпосередньо в господарюючому суб'єкті, особливо в тих, чия діяльність піддається ризику. Самострахування логічно, коли вартість майна, що страхується, відносно невелика в порівнянні з майновими й фінансовими параметрами всього бізнесу. Наприклад, великій корпорації недоцільно через страхову компанію страхувати від пожежі своє встаткування, що установлене в невеликому орендованому нею приміщенні. Самострахування також має сенс, коли ймовірність збитків надзвичайно мала, коли фірма володіє більшою кількістю однотипного майна. Так, транснаціональні нафтові компанії, що володіють декількома сотнями танкерів, практикують самостраховку. Розрахунок дуже простий і логічний: втрата одного танкера в рік, що малоймовірно, обійдеться компанії дешевше, ніж плата страхових внесків за всі танкери. 
Сутність страхування виражається в тім, що інвестор готовий відмовитися від частини доходів, щоб уникнути ризику, тобто він готовий заплатити за зниження ступеня ризику до нуля.
У таблицях 1.8. і 1.9. представлені способи зменшення негативних наслідків від різних видів ризику, з якими може зіштовхнутися підприємець.

Таблиця 1.8 Різні види ризику, не зв'язані зі страхуванням
Вид ризику	Спосіб зменшення негативних наслідків	
Комерційний ризик	Правильне визначення припустимого рівня співвідношення фінансових коефіцієнтів та способів підвищення прогнозованої рентабельності.	
Ризик неоптимального розподілу ресурсів	Чітке й правильне визначення пріоритетів при розподілі ресурсів залежно від їхньої наявності.	
Економічні коливання й зміни смаку клієнтів	Ефективне прогнозування й планування.	
Дії конкурентів	Активна діяльність по вивченню й передбаченню можливих дій конкурентів і їх врахування у маркетинговій і виробничій діяльності.	
Невдоволення працівників, що може привести до їх уходу або страйків. 	Добре продумані соціально-економічні програми для службовців, врахування їхніх вимог і прохань, проблем мотивації, створення сприятливої психологічної обстановки й т. д. 	
Фінансовий ризик, пов'язаний з пасивністю капіталів, з одночасним розміщенням більших коштів в одному проекті й т.д. 	Правильне керування фінансами, своєчасне розміщення пасивних коштів у проектах, що приносять прибутки або надання вигідних кредитів. Головне, щоб капітал не лежав "мертвим капіталом", а працював. Передача частини ризику іншим фірмам шляхом їхнього підключення до участі у фінансуванні дорогих і ризикованих проектів, використання венчурного капіталу.	
Помилки менеджерів.	Більш ретельна система контролю й перевірки, виправданого дублювання, особливо у відповідальних вузлових ланках бізнесу, коли помилка менеджера може дуже дорого коштувати. У цьому зв'язку корисне моделювання можливих фінансових наслідків помилок при виконанні найбільш дорогих проектів.	
Зміни цін, попиту, рівня прибутку.	Більш ретельне прогнозування. Хеджування й інші способи пом'якшення наслідків ризику.	
Ризик неправильно обраного проекту.	Ретельна перевірка всіх аргументів "за" і "проти". Використання комп'ютерного моделювання для більш точного прорахунку варіантів у випадку особливої складності проектів.	
Непередбачені політичні події, що мають важкі наслідки для даного бізнесу.	Це не завжди можна передбачити й неможливо застрахувати. Але це необхідно враховувати як форс-мажорну обставину.	
Непередбачені економічні потрясіння й стихійні лиха, екологічні катастрофи.	Це повинно бути враховане як форс-мажорна обставина.	
Національні й міжнаціональні хвилювання.	Це можна врахувати й передбачати. Уникнути важких наслідків можна за допомогою правильної роботи зі зв'язків із громадськістю з урахуванням національно-психологічних умов у даній місцевості.	
Непередбачені урядові постанови (про зміни в законах, цінах, податках і т. д.)	Необхідно ретельно вивчати підзаконні акти за основними законами, а також уважно стежити за ситуацією. Абсолютно непередбачуваних постанов не буває. Вони готуються заздалегідь після обробки суспільної думки.	
Ризик знищення майна, вартість якого невелика в порівнянні з фінансовими параметрами всієї фірми.	Самострахування за допомогою внутрішніх мір.	
Ризик знищення великої кількості однотипного майна.	Самострахування. 	

Таблиця 1.9 Різні види ризику, які доцільно страхувати за допомогою страхових компаній
Вид ризику	Спосіб зменшення негативних наслідків	
Пожежа й інші стихійні лиха	Страхування сум імовірних збитків	
Автомобільні аварії 	Страхування автомобілів 	
Ризик знищення або псування вантажу при транспортуванні	Страхування вартості вантажу (морська, авіаційна й інші види транспортної страховки)	
Ризик від недбалості працівників фірми	Страхування вартості можливих збитків від недбалості працівників 	
Ризик від імовірної нечесності службовців, що може нанести матеріальний і моральний збиток фірмі	Придбання в страховій компанії бондів "чесності" 	
Ризик невиконання зобов'язань одним із працівників або групою працівників, від чого залежить виконання всього проекту	Придбання бондів "гарантії" 	
Ризик припинення ділової активності фірми (різні причини)	Страхування суми можливих втрат за весь період зупинки бізнесу 	
Ризик від можливої смерті або захворювання керівника, провідного працівника фірми, від інтелектуальної або іншої кваліфікованої діяльності яких залежить успіх фірми 	Страхування на суму можливих збитків. Це особливо важливо в найбільш відповідальний період 	
Ризик у зв'язку з можливим захворюванням, смертю або нещасним випадком із працівником	Страхування в страхових компаніях 	

При виборі конкретних засобів вирішення ризику підприємство повинне виходити з наступних принципів: 
- не можна ризикувати більше, ніж це може дозволити власний капітал; 
- не можна ризикувати більшим заради малого; 
- варто передбачувати наслідки ризику. 
Застосування на практиці цих принципів означає, що завжди необхідно розрахувати максимально можливий збиток по даному виду ризику, потім зіставити його з обсягом капіталу підприємства, що піддається даному ризику, і потім зіставити весь можливий збиток із загальним обсягом власних фінансових ресурсів. І тільки зробивши останній крок, можливо, визначити, чи не приведе даний ризик до банкрутства підприємства. 
Питання про вибір оптимальної політики, спрямованої на зниження ризику, вирішується в рамках мікроекономічної теорії. Відповідний результат говорить: оптимальна політика керування ризиком повинна бути такою, щоб граничні витрати на реалізацію цієї політики відповідали граничній корисності, що дає її застосування.

2. Методичні аспекти побудови системи управління ризиками на ВАТ «Севастопольський морський завод»

2.1 Загальна характеристика об'єкту, основні показники діяльності та його SWOT-аналіз

Тричі орденоносне відкрите акціонерне товариство «Севастопольський морський завод» засновано 23 червня 1783 року, як Севастопольське адміралтейство для забезпечення будівництва та ремонту Військово-морського флоту Росії. Збудовані майстерні, закладена кузня, введено в експлуатацію великий елінг, збудовані доки. На стапелях Севастопольського адміралтейства закладені перші шхуни весельного флоту. У 1915 році побудовано перший в Свiтi підводний мінний загороджувач «Краб». Багато років виконувалися роботи з ремонту та будівництву вiтрильникiв, а в подальшому кораблів з металевими корпусами. З 21 грудня 1921 року підприємство почало носити назву «Севастопольський морський завод». У післявоєнні роки підприємство розпочало виробництво плавучих кранів, товарів народного споживання, суднового машинобудування. Однак судноремонт залишався основним видом діяльності підприємства увесь час. В 1995 році розпочато процес приватизації підприємства через проведення корпоратизації. Розпад СРСР призвів до неплатоспроможності замовників, що традиційно обслуговуються підприємством. Відсутність розвиненого ринку привела до кризових явищ в економіці підприємства. З метою виходу з кризового стану підприємство розпочало проведення реструктуризації з виділенням з складу ВАТ господарських товариств у вигляді дочірніх підприємств, а в подальшому - товариств з обмеженою відповідальністю. На 31.12.2006 року приватизацію ВАТ завершено. На протязі 2008 процес об’єднання підприємств практично закінчився.
Основні види діяльності - будівництво й ремонт судів, виробництво підйомного встаткування (крани).
Судноремонт (комерційний і військовий судноремонт) - ремонт судів різного класу й призначення, переоснащення й модернізація підводних човнів і кораблів водотоннажністю до 20 000 т, у т. ч.:
- доковий ремонт і ремонт на технологічних набережних;
- заміна стали, очищення й фарбування;
- ремонт і заміна корпусних конструкцій;
- ремонт суднових механізмів, пристроїв, устаткування, донно-забортних арматур;
- водонепроникних закриттів, кришок люків вантажних трюмів, якорів, ланцюгів та ін.;
- ремонт холодильних установок, котлів, теплообмінних апаратів, фільтрів, трубопроводів і систем;
- монтаж і налагодження спеціальної техніки.
Суднобудування - будівництво самохідних плавучих кранів, судів різних класів і призначень, виготовлення металоконструкцій. Виробничі потужності дозволяють здійснювати комплекс робіт з будівництва судів довжиною до 100 м, шириною до 27 м, спусковою вагою до 3 000 тонн.
Основні переваги ВАТ "Севастопольський морський завод" – сприятливі погодні умови - незамерзаючі, захищені бухти, близькість до судноплавних шляхів, гарні набережні, унікальні сухі доки, великі потужності з ремонту механічної частини кораблів, досвід і комплексні можливості ремонту, висока якість.
Ці фактори дозволяють вести ремонт судів і кораблів цілий рік.
Необхідно відзначити, що в умовах кризи замовники як по суднобудуванню, так і по судноремонту відмовляються від нових контрактів, оплата за вже побудовані судна заморожується або затримується.
Ринок українських судновласників в Україні як такий практично не існує. Що стосується державних замовлень (головним чином ВМСУ), то фінансування ремонту військових кораблів в 2010 р. не передбачено, отже, державні замовлення відсутні. 
Що стосується комерційних замовлень, то більшість судів виведені у відстій, фрахтів майже немає, тому зараз основний натиск робиться на іноземні замовлення, де імовірність отримання платежів більше реальна й в іноземних замовників, на відміну від внутрішніх, можливостей одержання фрахту більше.
На сьогоднішній день необхідно відзначити наступну сформовану ситуацію:
- балкерний флот практично виведений у відстій (як вітчизняний, так і зарубіжний, грецький, зокрема, практично на 100%) через падіння вантажопотоку з портів. Україна в даному відношенні постраждала найбільше через зниження кількості металу й руди, що відвантажуються для іноземних заводів і підприємств (як найбільш яскравий приклад - Українське Дунайське Пароплавство, до 90 % виторгу одержувало від транспортування руди на європейські підприємства),
- рибальський флот також частково виведений на перестій, а судна типу РКТС стоять повністю, 
- рефрижераторний флот на сьогоднішній день найбільш ходовий, завантажений в основному перевезеннями цитрусових із країн Середземномор'я в порти України й Росії. Однак в Чорному морі щомісяця проходить не більше 3-4 судів даного типу в основному офшорних судновласників, у той час як наші норвезькі партнери, що також потерпають від недозавантаження флоту, перекинули свій флот на балтійські потоки й північ Європи.
Незважаючи на наведені вище факти, ВАТ «Севморзавод» вдається втримувати протягом 2008-2009 р. стабільне, хоча й не досить велике, завантаження по судноремонтних замовленнях: 
- 2008 р. заводом було виконано 28 замовлень по судноремонту,
- у кризовому 2009 р. - 18 замовлень. 
Починаючи з грудня 2008 року, внаслідок настання фінансово-економічної кризи в Україні, та відмови банківських установ кредитувати суднобудівні замовлення підприємства, фактично здійснюється тільки судноремонт. На сьогоднішній день виконуваних замовлень по суднобудуванню у ВАТ «Севморзавод» немає.
Із зупинкою суднобудівного виробництва, а отож і скороченням очікуваних доходів від реалізації продукції, підприємство було вимушене переглянути організаційну структуру, штатний розклад з метою оптимізації витрат в рамках стратегії виживання. Починаючи з 1 грудня 2008 року, суднобудівне виробництво було повністю зупинене, і працівники основного виробництва, а також підрозділів, що забезпечують його, були відправлені в тимчасові відпустки (простій). У зв'язку з тим, що ринок новобудованих суден не активізувався, 1 травня 2009 року, підприємство затвердило нову організаційну структуру, до якої ввійшли тільки підрозділи судноремонтного напрямку, а також інші підрозділі, життєво-необхідні підприємству, але з оптимізованою кількістю працівників – всього 215 чоловік.
В теперішній час, на підприємстві проходить масове скорочення штатів, а також жорстка політика економії та контролю витрат.
Чисельність основних виробничих робітників за станом на 01.12.09 р. складає 38 чоловік.
Основні засоби.
Знос основних засобів в середньому перевищує 50 %. Частина будинків та споруд перебуває в аварійному стані.
Гідротехнічні споруди.
Східний док (споруда № 2) - сухий док з одною камерою й з напівкруглою торцевою частиною. Рік уведення в експлуатацію - 1897. Технічний стан спорудження № 2 у цілому задовільний, вимагає ремонту.
Західний док (споруда № 3) - сухий док з одною камерою й з напівкруглою торцевою частиною. Рік уведення в експлуатацію - 1886. Технічний стан спорудження № 3 у цілому задовільний, вимагає ремонту.
Набережна № 1 - рік будівлі - 1951. Вимагає капітального ремонту.
Набережна № 2 - рік будівлі 1887. Відновлена в 1952 році. Вимагає ремонту.
Набережна № 3 - рік будівлі - 1960. Вимагає ремонту.
Набережна № 4 - рік будівлі - 1952. Вимагає ремонту.
Стапель 1 (похилий) - рік будівлі - 1938, реконструкція - 1980. Потребує ремонту. 
Основне технологічне встаткування.
Вантажопідйомні засоби:
а) крани портальні – вимагають діагностики (9 од.), капітального ремонту (4 од.) або поточного ремонту (3 од.); 
б) мостові крани – вимагають діагностики (12 од.), капітального ремонту (1 од.) або поточного ремонту (6 од.). 
в) верстатний парк – потребує діагностики, поточного ремонту та налагоджуння.
Для аналізу фінансово-економічного стану ВАТ «Севастопольський морський завод» баланс представлений в агрегованому виді (табл. 2.1.).

Таблиця 2.1
Агрегований баланс ВАТ "Севастопольський морський завод»
		Сума, тис. грн.	Відхилення	Доля, %				
АКТИВ	код	30.09.08	 30.09.09	грн.	%	у розділі		
Іммобілізовані засоби (необоротні активи)	080	105 409	83 490	-21 919	-26%	61%	57%	
Мобільні засоби 	260+270	67 776	61 959	-5 817	-9%	39%	43%	
Запаси і витрати	100+120+130	40 844	40 093	-751	-2%	24%	28%	
Дебіторська заборгованість		26 335	21 611	-4 724	-22%	15%	15%	
Грошові кошти	291	210	-81	-39%	0%	0%		
БАЛАНС		173 185	145 449	-27 736	-19%	100%	100%	
ПАСИВ								
Власні джерела	380+420	99 236	36 002	-63 234	-176%	57%	25%	
Позикові кошти		73 949	109 447	35 498	32%	43%	75%	
Довгострокові позики	480	39 685	50 915	11 230	22%	23%	35%	
Короткостр. позики	500	15 683	25 868	10 185	39%	9%	18%	
Кредиторська заборгованість	18 581	32 664	14 083	43%	11%	22%		
БАЛАНС		173 185	145 449	-27 736	-19%	100%	100%	

Аналіз динаміки, складу та структури балансу показав:
- суттєве зменшення іммобілізованих засобів, які складають 57 % активу, що викликане анулюванням державою пакету акцій підприємства Київтехпроект на суму 15 млн. грн., та зменшенням балансової вартості довгострокових фінансових інвестицій у зв'язку з участю у збитках асоційованих і дочірніх підприємствах на суму 9 млн. грн. В структурі мобільних активів не відбулось значних змін, навіть за зниження дебіторської заборгованості в цілому на 22 %. Загальна оцінка активу балансу показує зменшення загального потенціалу ВАТ за період, що аналізується.
- в результаті оцінки майнового потенціалу спостерігається втрата автономності ВАТ. Доля власного капіталу з 57 % зменшилась до 25 %, в той же час збільшила долю зобов'язань з 43 % до 75 %. Збільшення зобов'язань пов'язане з різким ростом кредиторської заборгованості, збільшенням короткострокових і довгострокових позик. Крім того, курсові різниці 2008 та 2009 років також вплинули на збільшення балансової вартості валютних позик. Особливо, інтенсивний ріст на 88 % заборгованості по відсоткам банкам за користування кредитними коштами, збільшення зобов'язань перед бюджетом на 79 %. Збільшились борги перед внутрішньо корпоративними підприємствами на 58 %.
В цілому, яскраво виражена залежність від використання позикових коштів. Власний капітал зменшився в результаті накопичених збитків від операційної та інвестиційної діяльності на 66 млн. грн.

Таблиця 2.2 Абсолютні показники фінансової стійкості
Показник	На 30.09.08, тис. грн.	На 30.09.09, тис. грн.	
1. Наявність власних оборотних коштів	- 6 173	- 47 488	
2. Наявність власних оборотних коштів та довгострокових позикових джерел для формування запасів і витрат	33 512	3 427	
3. Загальна величина основних джерел для формування запасів і витрат	49 195	29 295	

На основі цих трьох показників (табл. 2.2.), що характеризують наявність джерел, які формують запаси і витрати для виробничої діяльності, розраховані величини, що дають оцінку розміру достатності джерел для покриття запасів і витрат (табл. 2.3.):

Таблиця 2.3
Оцінка розміру достатності джерел для покриття запасів і витрат
Показник	На 30.09.08 р.,тис. грн.	На 30.09.09 р., тис. грн.	
1. Достатність власних обігових коштів	- 47 017	- 87 581	
2. Достатність власних обігових і довгострокових позикових джерел формування запасів і витрат	- 7 332	- 36 666	
3. Достатність загальної величини основних джерел формування запасів і витрат	8 351	- 10 798	

Показники забезпеченості запасів і витрат джерелами їх формування (-87 581; -36 666; -10 798) є базою для класифікації фінансового стану підприємства за ступенем стійкості, яке оцінюється як кризове фінансове становище, причому на 30.09.08 р. ВАТ знаходилось в нестійкому фінансовому стані. 
Відносні показники фінансової стійкості.
Фінансова стійкість підприємства характеризується станом власних і позикових коштів і аналізується за допомогою системи фінансових коефіцієнтів (табл. 2.4.):
Розрахунок та аналіз відносних коефіцієнтів доповнив оцінку абсолютних показників фінансової стійкості та показав значне погіршення фінансового стану ВАТ, посилення залежності від зовнішніх джерел коштів, втрату фінансової стійкості. Ріст від'ємного значення коефіцієнтів маневреності та забезпеченості власними коштами вказує на неспроможність ВАТ самостійно підтримувати рівень власного оборотного капіталу. Зниження коефіцієнту банкрутства свідчить про ріст фінансових труднощів.

Таблиця 2.4 Коефіцієнти фінансової стійкості
Коефіцієнт	На 30.09.08 р.	На 30.09.09 р.	
1. Коефіцієнт автономії	0,57	0,25	
2. Коефіцієнт співвідношення позикових і власних коштів	0,75	3,04	
3. Коефіцієнт забезпеченості власними коштами	-0,09	-0,77	
4. Коефіцієнт маневреності	-0,06	-1,32	
5. Коефіцієнт співвідношення мобільних та іммобілізованих засобів	0,64	0,74	
6. Коефіцієнт майна виробничого призначення	0,84	0,85	
7. Коефіцієнт прогнозу банкрутства	0,19	0,02	

Таблиця 2.5 Ліквідність балансу
Найменування	Ум. позн.	На 30.09.08	На 30.09.09	Відхилення	
1. Найбільш ліквідні активи	А1	332	69	-263	
2. Активи, що швидко реалізуються	А2	26 600	21 797	- 4 803	
3. Активи, що повільно реалізуються	А3	62 388	52 565	-9 823	
4. Активи, що важко реалізувати	А5	83 865	71 018	-12 847	
БАЛАНС		173 185	145 449	- 27 736	
1. Найбільш короткострокові зобов'язання	П1	18 253	32 336	14 083	
2. Короткострокові пасиви	П2	16 011	26 653	10 642	
3. Довгострокові пасиви	П3	39 685	50 458	10 773	
4. Постійні пасиви	П4	99 236	36 002	-63 234	

Аналіз ліквідності балансу за критеріями абсолютної ліквідності (табл. 2.5.) показав, що ВАТ не може відповідати по своїм зобов'язанням. Ріст кредиторської заборгованості не дозволяє покращити стан поточної ліквідності ВАТ. Орієнтовна довгострокова платоспроможність на 30.09.09 перестала відповідати умовам ліквідності.

Таблиця 2.6
Оцінка відносних показників ліквідності та платоспроможності
Коефіцієнт	На 30.09.08	На 30.09.09	Відхилення	
1. Коефіцієнт поточної ліквідності (покриття)	1,98	1,05	-0,93	
2. Коефіцієнт критичної (термінової) ліквідності	1,68	0,82	-0,86	
3. Коефіцієнт абсолютної ліквідності	0,02	0,00	-0,02	

В цілому з таблиці 2.6. видна динаміка різкого падіння ліквідності. На сьогоднішній день у ВАТ немає вільних активів, щоб погасити свої зобов'язання. Оборотні активи в основному представлені незавершеним виробництвом, напівфабрикатами, ліквідність яких дуже мала, у зв'язку з домінуючою долею суднобудівного замовлення, яке призупинено на даний момент. Скрутною є і ліквідність дебіторської заборгованності, тому що основну її частину - 73 % займають внутрішньо корпоративні розррахунки, які не можуть бути активами, решта заборгованості є сумнівною, оскільки перевищує позивний строк давності. Ліквідна привабливість дебіторської заборгованості складає 1 млн. грн. або 5 %.

Таблиця 2.7 Система показників ділової активності підприємства
Показник	На 30.09.08	На 30.09.09	Темп росту	
Виручка від реалізації (V)	21 556	6 408	29,7 %	
Чистий прибуток (Рr )	- 4 778	- 33 221	- 695 %	
Майно підприємства	173 185	145 449	84 %	
Фондовіддача виробничих фондів (Ф)	0,37	0,10	27 %	
Коефіцієнт загальної оборотності капіталу (Ок)	0,32	0,10	31 %	
Коефіцієнт оборотності обігових коштів (Ооб)	0,53	0,16	30 %	
Середній строк обороту дебіторської заборгованості (Сд/з)	44	192	436 %	
Коефіцієнт оборотності дебіторської заборгованості (Од/з)	8,3	1,9	23 %	
Коефіцієнт оборотності кредиторської заборгованості (Ок/з)	12,1	2,05	17 %	
Тривалість обороту кредиторської заборгованості (Ск/з)	30	178	593 %	

За останні три роки підприємство закінчувало фінансовий рік зі збитками, основні фонди підприємства зношені практично на 100 %, інвестиційні програми з модернізації ОФ виконуються менш ніж на 10 %. Організація виробничого процесу знаходиться на дуже низькому рівні, що пов'язано в першу чергу з проведенням кількох реорганізацій, а також низькою кваліфікацією середньої ланки керівників. Такі ж самі проблеми й з іншими бізнес-процесами підприємства, але наслідки не такі болючі, в розумінні розміру витрат, втрат та понадвитрат на виробництво продукції.
На підприємстві впроваджена система управлінського обліку та звітності, що базується на даних бухгалтерського обліку та враховує специфіку підприємства й міжнародні стандарти фінансової звітності. Планування діяльності та контроль здійснюються по системі бюджетування.
Основні економічні показники діяльності ВАТ «Севастопольський морський завод» наведено у таблиці 2.8. З таблиці 2.8. бачимо, що результати діяльності підприємства незадовільні. Ріст обсягів реалізації за 2008 рік у порівнянні до 2006-го на 19 % забезпечив зменшення збитку лише на 5 %. Питома вага прямих витрат виросла з 59 % до 78 %. Брак власних оборотних коштів обумовив ріст фінансових витрат. Спостерігається дуже високий рівень постійних витрат, який практично не змінюється, не зважаючи на те, що у процесі реорганізації підприємство досягло суттєвого скорочення адміністративних витрат. У 2009 році стан підприємства ще більше ускладнився завдяки серйозній фінансово-економічній кризі, яка погіршила стан економіки України, а особливо її наслідки відбилися на машинобудівній галузі, до якої відноситься підприємство.

Таблиця 2.8 Основні економічні показники діяльності ВАТ «Севастопольський морський завод» за 2006-2008 р.р.

Складемо SWOT аналіз ВАТ «Севастопольський морський завод».
Аналіз факторів зовнішнього середовища прямого впливу на діяльність:
- конкуренти – нестійке становище; є постійна загроза з боку конкурентів перехопити замовлення;
- замовники – недостатній попит; дуже важко забезпечувати ритмічне завантаження потужностей підприємства;
- постачальники – негативний вплив; жорсткі умови розрахунків, відсутність відстрочок платежу, часті зміни цін на матеріали;
- посередники – позитивний вплив; допомагають поповнювати портфель замовлень;
- державні органи – негативний вплив; жорстка податкова політика, відсутність пільг, законодавчо гарантованих даній галузі, нарахування штрафів, спроби втручання в процес управління підприємством.
Аналіз факторів зовнішнього середовища непрямого впливу:
- політичні фактори – нейтральний вплив;
- демографічний фактор – нейтральний вплив;
- географічний фактор – позитивний вплив; завод має вигідне географічне положення;
- економічні фактори – негативний вплив; відсутність фінансування ВМСУ позбавляє завод вигідних замовлень; відсутність кредитування великих проектів приводить до простою у судно будівництві.
Аналіз факторів внутрішнього середовища:
- організація – негативний вплив; проблема відсутності надійної середньої ланки керівників призводить до неефективного господарювання, що в свою чергу призводить до перевитрат, браку, зриву термінів виконання робіт;
- виробничі потужності – позитивний вплив; на незайнятих у виробництві площах можна розгортати інші додаткові виробництва, або передавати їх орендаторам;
- фінансовий стан – негативний вплив; підприємство не має достатньо коштів, щоб проводити вчасно розрахунки із постійними підрядниками та постачальниками, що призводить до їх відмови співпрацювати; 
- кадри – негативний вплив; недостатньо кваліфікованих робочих, гостра нестача їх на ринку праці Севастопольського регіону;
- маркетингова діяльність – розвинена. 

Таблиця 2.9
SWOT аналіз ВАТ «Севастопольський морський завод» (strengths - сила, weaknesses - слабкості,  opportunities - можливості, threats - небезпеки)
Слабкі сторони	Сильні сторони	
1. Брак масштабних інвестицій	1. Наявність власних гідротехнічних споруд	
2. Залежність від зовнішнього фінансування	2. Висока якість виконуваних робіт	
3. Недостатня кількість виробничого персоналу	3. Вигідне географічне розташування	
4. Низький рівень організації виробництва	4. Позитивний імідж на ринку	
5. Брак оборотних коштів	5. Велика виробнича потужність	
Шанси	Небезпеки	
1. Нарощування чисельності виробничого персоналу	1. Продовження падіння попиту на ринку, або відсутність росту	
2. Поліпшення стану з обіговими коштами, залучення інвестицій	2. Загострення нестачі обігових коштів, відмова кредитних установ у фінансуванні	
3. Відмова від посередників	3. Відміна державою податкових пільг	
4. Отримання довгострокових контрактів з пароплавствами та великими судноволодарями	4. Втрата виробничого персоналу через несвоєчасну виплату заробітної плати	
5. Зниження витрат, оптимізація чисельності адміністративного персоналу	5. Звернення стягнення кредиторами на майно підприємства	

Після проведення SWOT - аналізу ВАТ «Севастопольський морський завод», можна зробити висновок, що на підприємстві переважають слабкі сторони, воно має певні можливості, виробничий потенціал, але його економічні показники, брак обігових коштів, значна кредиторська заборгованість, високий рівень витрат, фінансова звітність говорять про те, що підприємство має великі проблеми, невирішення яких унеможливлює подальше його існування.
Також підприємству варто працювати у напрямку залучення великих судноплавних компаній до співробітництва, це надасть можливість підприємству мати більш рівне завантаження виробництва та гарантовані обсяги робіт та обсяги реалізації.
Управління ризиками на підприємстві носить фрагментований характер, використовуючись, в основному, у виробничій і фінансовій сферах. Прийняття рішень здійснюється на основі суб'єктивної оцінки обставин особами, що їх приймають.
Вплив ризиків відбивається на всіх сторонах діяльності підприємства, погіршуючи його фінансове становище, виробничі, збутові можливості, спроможність відповідати за своїми зобов'язаннями та інші аспекти. Крім того, відсутність систематичної роботи з управління ризиками, функціональні спеціалісти приділяють увагу лише локальним задачам своїх підрозділів, що не завжди приводить їх діяльність до узгодження з діяльністю організації в цілому.
Таким чином, підприємство, знаходячись у кризовому стані, потребує наявність ефективної системи управління ризиками.

2.2 Визначення та ідентифікація ризиків підприємства

Відповідно до теорії організації роботи з ризиками проведемо аналіз ризиків ВАТ «Севастопольський морський завод»

Таблиця 2.3 Збитки підприємства за 2006-2008 роки
Опис збитків	Фактор ризику	Джерело (макро-, мікро-, внутрішнє середовище)	Розмір збитків, тис. грн.	
Виробництво	
1. Витрати на усунення браку	Порушення технології 	Внутрішнє середовище	12 523	
2. Штрафи за несвоєчасне виконання робіт	Нестача виробничого персоналу	Внутрішнє середовище	3 000	
3. Втрати від подовження термінів виробництва	Незадовільна підготовка виробництва	Внутрішнє середовище	12 637	
4. Перевитрати на оплату праці	Слабка організація робіт	Внутрішнє середовище	3 083	
5. Простої	Неритмічність завантаження	Мікросередовище	1 232	
Фінанси	
6. Витрати на сплату додаткових процентів за користування кредитом	Перевищення запланованих темпів інфляції	Макросередовище	143	
7. Виплата штрафів кредиторам	Несвоєчасні платежі	Внутрішнє середовище	5	
8. Витрати на кредитування дефіциту обігових коштів	Несвоєчасні надходження від дебіторів	Мікросередовище	1 455	
Збут	
9. Неотримання доходу за додаткові роботи	Несвоєчасне оформлення	Мікросередовище	2 000	
10. Відмова замовника від контракту	Несвоєчасне виконання договору 	Мікросередовище	56 736 	
11. Відмова замовника від прийняття робіт	Неякісне юридичне забезпечення	Внутрішнє середовище	467	
12. Неритмічне завантаження існуючих потужностей	Погана інформованість про потреби виробництва, відсутність потрібних ропозицій на ринку	Внутрішнє середовище
Мікросередовище		
Загалом:	93 281	

Виявимо фактори ризиків і сформулюємо ризики (див. Додатки Б, В – Табл. Б.1.-В.1.).

2.3 Аналіз особливостей прояву наявних ризиків

На цьому етапі проведемо оцінку ризиків: імовірність того, що вони відбудуться і якість управління цими видами ризиків.
В цій роботі наслідки подій, їх імовірність та якість управління будуть оцінюватись з використанням трьохступенової дев'ятибальної шкали. 
Для наслідків: малосерйозні (1-3), помірні (4-6); серйозні (7-9 балів).
Для імовірності події: низька імовірність (1-3); середня імовірність (4 6); висока імовірність (7-9). Для якості управління: низька якість (7-9); середня якість (4-6); висока якість (1-3).
Результати оцінки ризиків наведено у Додатку В (Таблиця 2.5.).
Тепер проведемо ранжування ризиків, їх відбір і складемо карту ризиків. 
Розрахуємо коефіцієнти значущості груп факторів:
1)	всі збитки компанії за попередні три роки дорівнюють 93 281 тис. грн.
2)	збитки, обумовлені дією макроекономічних чинників – 143 тис. грн. або 0,0015 ;
3)	збитки, обумовлені дією мікроекономічних чинників – 61 423 тис. грн. або 0,7;
4)	збитки, обумовлені дією внутрішньоорганізаційних чинників – 31 715 тис. грн. або 0,3.
Для проведення підсумкової оцінки ризиків їх інтегральні оцінки помножуємо на коефіцієнти значущості групи факторів. Результати наведено у таблиці 2.6.

Таблиця 2.6 Підсумкова оцінка та ранжування ризиків
Íàéìåíóâàííÿ ðèçèêó	²íòå-ãðàëüíà îö³íêà	Äæåðåëî ðèçèêó	Êîåô³ö³ºíò çíà÷óùîñò³	Ï³äñóìêîâà îö³íêà	
Âòðàòè â³ä íèçüêî¿ ÿêîñò³ ñèñòåìè óïðàâë³ííÿ	17	Âíóòð³øíº ñåðåäîâèùå	0,3	5,1	
Âòðàòè â³ä íåíàëåæíîãî âèêîíàííÿ óïðàâë³íñüêèõ ð³øåíü	17	Âíóòð³øíº ñåðåäîâèùå	0,3	5,1	
Ðèçèê çìåíøåíííÿ îáñÿã³â âèêîíóâàíèõ ðîá³ò	14	Ìàêðîñåðåäîâèùå	0,0015	0,021	
Ðèçèê âòðàòè êîíêóðåíòîñïðîìîæíîñò³ çà ñòðîêàìè âèêîíàííÿ ðåìîíòó	16	Ìàêðîñåðåäîâèùå	0,0015	0,024	
Ðèçèê ïðîñòîþ	13	Âíóòð³øíº ñåðåäîâèùå	0,3	3,9	
Ðèçèê âðàòè äîõîäó ÷åðåç áðàê âèðîáíè÷îãî ïåðñîíàëó	21	Внутрішнє середовище	0,3	6,3	
Ðèçèê ñàíêö³é çà íåñâîº÷àñíå âèêîíàííÿ ðîá³ò	13	Âíóòð³øíº ñåðåäîâèùå	0,3	3,9	
Ðèçèê ï³äâèùåííÿ ïîäàòêîâèõ âèòðàò	18	Ìàêðîñåðåäîâèùå	0,0015	0,027	
Ðèçèê ï³äâèùåííÿ ô³íàíñîâèõ âèòðàò	17	Ìàêðîñåðåäîâèùå	0,0015	0,026	
Ðèçèê âòðàò ÷åðåç íåîïëàòó ðîá³ò	11	Ì³êðîñåðåäîâèùå	0,7	7,7	
Ðèçèê âòðàò ÷åðåç ïîñòà÷àëüíèê³â	9	Ì³êðîñåðåäîâèùå	0,7	6,3	
Ðèçèê ïîíàäíîðìàòèâíèõ çì³ííèõ âèòðàò	14	Âíóòð³øíº ñåðåäîâèùå	0,3	4,2	
Ðèçèê âòðàò â³ä çìåíøåííÿ îáñÿãó ðèíêó	17	Ìàêðîñåðåäîâèùå	0,0015	0,026	
Ðèçèê âòðàò â³ä çìåíøåííÿ ÷àñòêè íà ðèíêó	12	Ì³êðîñåðåäîâèùå	0,7	8,4	
Ðèçèê â³äìîâè ñïîæèâà÷³â â³ä çàìîâëåíü	13	Ì³êðîñåðåäîâèùå	0,7	9,1	
Ðèçèê ïîã³ðøåííÿ ïëàò³æíèõ óìîâ òà çì³íè ö³í	14	Ì³êðîñåðåäîâèùå	0,7	9,8	
Ðèçèê âòðàòè àáî ïñóâàííÿ ÎÔ	19	Ìàêðîñåðåäîâèùå	0,0015	0,029	
Ðèçèê âòðàò â³ä áðàêó	14	Âíóòð³øíº ñåðåäîâèùå	0,3	4,2	
Ðèçèê âòðàò â³ä ñàíêö³é çà íåñâîº÷àñíå âèêîíàííÿ ô³íàíñîâèõ çîáîâ'ÿçàíü	16	Âíóòð³øíº ñåðåäîâèùå	0,3	4,8	

Відберемо ризики з найбільшими значеннями підсумкової оцінки керуючись принципом Парето - 20-25 % ризиків з найбільшими значеннями підсумкової оцінки. 
Складемо карту ризиків (табл. 2.7.).

Таблиця 2.7 Карта ризиків
Висока				
Середня			ВР_4	
Низька	МР_2, ФР_4	МР_4, МР_3, ФР_3		
Серйозність наслідків

             Імовірність події	Низька	Середня	Висока	

3. Обґрунтування заходів та побудова системи управління ризиками

3.1 Розробка управлінських рішень щодо методів управління наявними ризиками

Тепер розглянемо можливі методи управління ризиками, які було відібрано в результаті попереднього аналізу.
Для ВР_4 - ризику втрати доходу через брак виробничого персоналу – може бути задіяний метод зменшення розміру збитків за рахунок проведення заходів з заохочення наявних у регіоні робочих потрібних нам спеціальностей до укладання трудових договорів саме з ВАТ «Севастопольський морський завод». Зараз ситуація склалася так, що на ринку трудових ресурсів є багато таких робочих. Це пов'язано з наслідками світової кризи, як наслідок якої скорочення обсягів виробництва на багатьох судноремонтних та суднобудівних підприємствах Європи змусило цих робочих повернутись додому і чекати, коли попит на їхні послуги знов з'явиться. На підприємстві, що розглядається, навпаки має місце гостра нестача робочих. Це приводить або до відмов підприємства від виконання деяких замовлень, або до зриву строків виконання замовлень, що в обох випадках призводить до фінансових втрат та негативно впливає на імідж підприємства. Тому, як рішення щодо методів управління цим ризиком керівництву підприємства, пропоную таке:
1) зобов'язати виробничу службу встановити необхідну кількість та номенклатуру потрібних робочих до набору у 2010 році;
2) зобов'язати відділ кадрів розробити перелік заходів щодо набору на підприємство необхідної кількості робочих потрібних спеціальностей;
3) службі управління ризиками здійснювати контроль виконання та доповідати щоквартально про результати.
Як бачимо, робота з деякими ризиками не потребує суттєвих витрат, але ефект від неї може стати головним чинником у стабілізації фінансового стану підприємства та виходу його на рівень беззбитковості а далі й прибутковий.
Методи управління ризиками, оцінка яких має найбільше значення розглянемо у таблиці 3.1.
Інтегральний коефіцієнт ефективності ризик-менеджменту для всієї компанії дорівнює 31, це значить, що кожна гривня, яка витрачається на управління ризиками на підприємстві, зберігає 31 гривню можливих втрат.

Òàáëèöÿ 3.1 Ìåòîäè óïðàâë³ííÿ ðèçèêàìè
Ризик / Можливий збиток	Методи впливу	Напрям впливу	Кошти на реалізацію даного методу управління ризику / Коефіцієнт економічної ефективності	
1. ВР_4 - ризик врати доходу через брак виробничого персоналу/6 000	Зменшення розміру збитків	Провести ряд організаційних заходів з набору потрібної кількості персоналу	Додаткових витрат не потребує	
2. МР_4 - ризик погіршення платіжних умов та зміни цін постачальників/2 500	Запобігання збиткам	Диверсифікація постачальників	Додаткових витрат не потребує	
3. МР_3 - ризик відмови споживачів від замовлень/2 500	Зменшення розміру збитків	Скорочення витрат на виробництво шляхом посилення контролю витрат та організації виробництва	Додаткових витрат не потребує	
4. ФР_3 - ризик втрат через неоплату робіт/1 000	Запобігання збиткам та зменшення їх розміру	Попереднє вивчення платоспроможності замовника, його фінансового стану, використання факторингу	Факторинг – від 2 до 50 % від суми дебіторської заборгованості	
5. МР_2 - ризик втрат від зменшення частки на ринку/2 500	Запобігання збиткам	Постійний моніторинг та прогнозування дій основних конкурентів	Додаткових витрат не потребує	
6. ФР_4 - ризик втрат через постачальників/1 000	Запобігання збиткам	Посилення контролю виконання постачальниками договірних умов, закладення штрафних санкцій у договори, які адекватні можливим збиткам	Додаткових витрат не потребує	
Всього: 15 500 тис. грн.			500 тис. грн.	
Коефіцієнт економічної ефективності :	15 500/500=31		

3.2 Побудова алгоритму управління ризиками

Основною метою цієї роботи є створення системи управління ризиками промислового підприємства. Аналіз теорії з ризиків дозволяє сформулювати алгоритм управління ризиками: 
Перший блок системи управління ризиками підприємства визначає мету управління ризиками. Основна мета управління ризиками полягає у тому, щоб попередити банкрутство підприємства та забезпечити прибуткову діяльність при найменших втратах. У зв’язку з цим актуально стоїть питання формування дієвої системи управління економічними ризиками, яка повинна забезпечувати економічну стабільність діяльності підприємства у нестабільних кризових умовах.
Другий блок «Визначення ризиків, наявних в діяльності підприємства» полягає в проведенні роботи з ідентифікації наявних ризиків. Ідентифікація наявних ризиків містить визначення факторів, що впливають на результати діяльності підприємства, ідентифікацію ризиків з допомогою с класифікації ризиків.
Третій блок містить побудову організаційної структури підприємства. Управління ризиками у зв'язку з їх чисельністю й високим ступенем впливу на результати діяльності підприємства повинно здійснюватись відособленим підрозділом. Це може бути служба управління ризиками (департамент, відділ, сектор, група) в залежності від розміру підприємства.
Четвертий блок «Аналіз особливостей прояву кожного ризику» полягає в тому, що служба управління ризиками проводить детальний аналіз ризиків. Для досягнення заданої мети спеціалісти цієї служби повинні використовувати існуючу систему управлінського обліку, інформаційно-програмне забезпечення й обробити значний обсяг інформації для прийняття управлінського рішення.
П'ятий блок «Розробка управлінського рішення про методи управління ризиками» полягає в тому, що спеціалісти служби управління ризиками розробляють оптимальне управлінське рішення, яке дозволяє подолати наслідки ризиків.
Найважливішою задачею спеціаліста служби управління ризиками є вибір заходів з подолання ризиків (вибір управлінського рішення) й надання цієї інформації керівництву підприємства.

3.3 Побудова організаційної структури, що враховує необхідне створення служби управління ризиками

У додатку А (рисунок А.1.) наведено проект організаційної структури підприємства з урахуванням в її складі служби управління ризиками.
В умовах жорсткої економії витрат та масового скорочення чисельності персоналу в межах стратегії виживання вважаю доцільним створити групу з управління ризиками у складі відділу контролінгу, який в свою чергу буде сформований на базі існуючого відділу фінансів та економічного планування. Це рішення обумовлено тим, що при скороченні штатів підприємства створення нового відділу може бути сприйнято існуючими ворожо, а це позначиться на якості комунікацій та ефективності роботи з управління ризиками. Також створення групи у складі існуючого підрозділу знімає кадрове питання щодо керівника служби з управління ризиками, тим більше що наявний керівник має необхідну підготовку з цих питань. Відділ контролінгу адміністративно підлеглий заступнику генерального директора з економіки та фінансів, але функціонально він підлягає генеральному директору та спостережній раді підприємства.
Визначимо задачі служби управління ризиками: 
- взаємодія з підрозділами підприємства з метою збору інформації, що характеризує фактори ризиків в діяльності підприємства; 
- обробка й аналіз інформації (аналіз ризиків); 
- розробка заходів по управлінню ризиками підприємства (розробка управлінського рішення).
Встановлення прийнятного рівня ризику для даного періоду часу, для розглянутого пробного рішення тощо, а також оцінка (затвердження) прийнятності досягнутого рівня ризику для даного пробного рішення є прерогативою керівництва підприємства або адміністратора відповідної підсистеми, що підготувала пропозицію. Роль служби управління ризиками в цьому випадку зводиться до забезпечення контролю за дотриманням установлених значень прийнятного рівня ризику.
Керівництву підприємства взагалі належить ключова роль у рішенні проблем керування ризиком, тому що воно затверджує програми заходів щодо зниження ризику, ухвалює рішення щодо початку їхньої реалізації в критичних ситуаціях, приймає запропоновані пробні рішення разом з антиризиковими програмами або відкидає їх. Треба сказати, що безпосередня реалізація заходів щодо керування ризиком найчастіше суперечить діяльності основних виробничих і управлінських підрозділів підприємства, погіршує їхні звітні показники, тому що вимагає витрат, що не приносять швидких доходів. 
Тому є важливим, щоб остаточні антиризикові рішення приймалися на вищому рівні керування, щоб глобальні цілі які ставить перед собою підприємство, пов'язані з досягненням стабільної роботи, поліпшенням фінансового становища й ростом масштабів господарської діяльності, не затулялися проміжними, «місницькими» цілями окремих підрозділів і їхніх керуючих.
Служба управління ризиком є логічним доповненням до традиційно самостійних функціональних підсистем підприємства й розташовується на одному управлінському рівні з ними. Це дозволяє координувати діяльність функціональних підрозділів підприємства через відповідальних виконавців.

3.4 Обґрунтування економічної доцільності побудови системи управління ризиками

Попередній аналіз стану підприємства, а також стану справ з управління ризиками на підприємстві показали, що окремим підрозділам підприємства відомі джерела виникнення ризиків та необхідність прийняття певних мір для зменшення або уникнення цих загроз. Але основними завданнями підрозділів не є управління ризиками, і коли запобігання загрозі стикається з можливістю виконати своє планове завдання, вибір звичайно робиться на користь останнього. Тому, навіть при наявності інформації про наявні ризики на підприємстві, відсутня система управління ними, а це значить, що знання про ризик само по собі не дає страховку від його реалізації.
Підприємство, що розглядається в цій роботі, більше ніж три роки є збитковим, тому не має можливості покривати наслідки від настання ризиків. Згідно таблиці 2.8. сума ризиків, оцінка яких є найвищою, дорівнює 15,5 млн. грн., а це майже половина річного обсягу реалізації у 2007 році, третина – у 2008, і згідно прогнозу на 2009 рік який становить близько 9 млн. грн. – сума, що майже вдвічі перевищує обсяг виробництва.
При цьому витрати на управління ризиками є незначними. Як було підраховано вище, кожна гривня, яка витрачається на управління ризиками на підприємстві, зберігає 31 гривню можливих втрат. Додамо до цього кошторис на утримання служби управління ризиками (див. табл. 3.1.).

Таблиця 3.1
Бюджет постійних витрат служби управління ризиками на 2010 рік
	Найменування витрат	Сума, тис. грн.	
1.1.	Матеріальні витрати:	1,874	
	утримання оргтехніки – витратні матеріали	0,720	
	канцтовари	0,384	
	папір	0,600	
	інші матеріальні витрати	0,170	
1.2.	Послуги сторонніх організацій та інші грошові витрати:	34,320	
	договори із сторонніми організаціями (інформаційні послуги)	12,000	
	підписка на періодичні видання	12,000	
	міжміські переговори	0,600	
	мобільний зв'язок	0,600	
	витрати на відрядження	6,000	
	інші грошові витрати	3,120	
1.3.	Фонд оплати праці з відрахуваннями	180,000	
	Всього по службі:	216,194	

Скоригуємо тепер розрахунок інтегрального коефіцієнту ефективності ризик-менеджменту для компанії

15 500,000 тис. грн. / 716,194 тис. грн. = 22

Таким чином, характер виявлених ризиків, а саме їх властивість піддаватися управлінським діям і висока залежність від внутрішнього та мікросередовища, кризовий стан підприємства та високий розрахунковий інтегральний коефіцієнт ефективності ризик-менеджменту для компанії, дають можливість стверджувати, що система управління ризиками підприємству ВАТ «Севастопольський морський завод» потрібна, а ефект від її впровадження набагато перевищує витрати на її утримання.

3.5 План заходів та нормативне забезпечення побудови та функціонування системи управління ризиками

Мета функціонування служби управління ризиками – це забезпечення успішного функціонування підприємства в умовах ризику.	
Для побудови та успішного та ефективного функціонування служби управління ризиками визначимо її основні задачі:
- моніторинг підприємства та середовища, в якому воно функціонує;
- виявлення наявних та ймовірних ризиків;
- планування антиризикових заходів;
- методичне забезпечення антиризикових заходів;
- зниження фінансових втрат пов'язаних із ризиками.
Для цього спеціалістам служби необхідно:
- підтримувати постійний зв'язок з керівництвом підприємства й іншими підсистемами управління підприємством;
- періодично проводити роботи з контролю ризику функціонування підприємства;
- визначати склад робіт чергового циклу контролю та управління (вибір типу аналізу ризику, методик, способів фіксації результатів та ін.);
Встановлення прийнятного рівня ризику на конкретний період, або для конкретного рішення, а також оцінка (затвердження) прийнятності досягнутого рівня ризику для конкретного рішення – є прерогативою керівництва підприємства.
Роль служби полягає в забезпеченні контролю за додержанням встановлених значень прийнятного рівня ризику.
Служба управління ризиками, яка для виконання своїх основних функцій залучає в міру необхідності всі існуючі функціональні відділи у зв'язку з їхнім безпосереднім відношенням до виникнення й розробки заходів щодо мінімізації тих або інших ризиків. Таким чином, до розв'язку проблеми мінімізації ризиків залучається весь управлінський апарат підприємства при організуючій керуючій ролі центральної служби на чолі з фахівцями в області оцінки й управління ризиками.
Функціонування механізму управління ризиками повинно здійснюватися на основі інтегрованого підходу, тобто повинно бути так: 
- сталість і безперервність процесу управління ризиками; 
- вище керівництво - координуючий центр; 
- зацікавленість кожного співробітника; 
- залучення всіх відділів і служб до процесу управління ризиками; 
- постійне вдосконалювання комплексу методів управління ризиками. 
Основним завданням, яке повинна вирішувати служба управління ризиками, це організація, координація й здійснення процесу управління ризиками, основа якого лежить у розробці й реалізації програми управління ризиками. Таким чином, формування й реалізація програми управління ризиками є центральним завданням системи управління ризиками.
Програма управління ризиками - це розроблена на рівні підприємства система планування, забезпечення й організації заходів, необхідних для мінімізації збитків (втрат), викликаних випадковими подіями.
Програма управління ризиками ґрунтується на розв'язку таких завдань як: 
- виявлення можливих ризиків і їх впливу на діяльність підприємства; 
- визначення принципів і методів управління ризиками;
- оцінка фінансових втрат, пов'язаних з ризиками.
Результатом розробки й реалізації програми управління ризиками повинно стати забезпечення такого управління ризиками, при якому основна діяльність підприємства буде здійснюватися з високою стійкістю й надійністю від внутрішніх і зовнішніх видів ризиків.
Кожний із запропонованих методів управління ризиками має особливості застосування, переваги й недоліки, при цьому різноманітні їхні комбінації забезпечують захист підприємницької діяльності від негативного впливу ризиків.
Універсальним методом компенсації збитку від матеріалізації ризиків є страхування. При чому страхування дозволяє на всіх фазах життєвого циклу підприємства не тільки відшкодовувати страхувальникові раптові й непередбачені збитки, але й захищати капіталовкладення.
У цей час банки й інші кредитні організації все частіше висувають вимоги страхування проектних ризиків, щоб якнайкраще захистити надавані ними фінансові кошти.
При використанні страхування дуже важливо враховувати види ризиків, які недоцільно страхувати: 
- прийнятні ризики, які відшкодовуються самострахуванням у вигляді резервування; 
- спекулятивні ризики, які компенсуються диверсифікованістю; 
- ризики, які не можна повністю ідентифікувати (з економічної точки зору); 
- некеровані ризики; 
- важкі ризики через фінансові й організаційні проблеми недостатнього розвитку страхового ризик-менеджменту; 
- рідкі ризики; 
- великі систематичні ризики, які нейтралізуються сприятливим кліматом через державне регулювання; 
- катастрофічні ризики, які відшкодовуються державою або напівдержавними структурами;
- нові ризики, що тільки з'явилися в процесі здійснення діяльності; 
- політичні, військові, терористичні, соціальні й екологічні ризики й ін.
Таким чином, для деяких видів ризиків страхування, як метод управління підприємницькими ризиками, є неефективним. Тому необхідно на рівні організації розробляти й впроваджувати різні методи мінімізації підприємницьких ризиків.
У зв'язку із цим, програма управління ризиками повинна містити наступні положення:
- перелік ризиків, від яких організація ухиляється; 
- перелік ризиків, які організація знижує; 
- перелік ризиків, які організація передає; 
- перелік ризиків, які організація приймає; 
- методи управління, застосовувані до прийнятих ризиків; 
- методи управління, застосовувані до переданих ризиків; 
- план превентивних заходів з виділенням відповідних ризиків; 
- оцінка витрат, пов'язаних з реалізацією обраного методу управління (для всіх видів ризиків); 
- величина ефекту від впровадження обраного методу управління (для всіх ризиків, пов'язаних з реалізацією обраного методу управління):
- розподіл втрат (значення ймовірності настання втрат і можливий розмір втрат) до проведення рекомендованих заходів і після їхньої реалізації; 
- перелік заходів і методів покриття можливих збитків організації. 
Програма управління ризиками може містити більш докладні відомості про найнебезпечніші і ймовірні ризики, наприклад, для ризиків, які можуть привести до банкрутства можливо виробити послідовність дій по мінімізації даного виду ризиків.
Розроблена програма по управлінню ризиками повинна містити повну інформацію з ризиків організації й методів управління ними, план впроваджуваних превентивних заходів, а також перелік заходів, спрямованих на покриття можливих збитків фірми. Точна й повна реалізація програми управління ризиками буде означати зниження сумарного розміру можливих втрат для організації, тому в цілому буде сприяти її стійкому фінансовому становищу й ефективному розвитку.
Служба управління ризиками повинна регулярно переглядати програму управління ризиками, щоб вона відповідала потребам організації, а також ураховувала постійно мінливі умови функціонування.
Формування й впровадження програми управління ризиками спрямоване на розробку заходів щодо мінімізації ризиків організації, при цьому в умовах конкурентного середовища забезпечення конкурентоспроможності організації може розглядатися як засіб мінімізації підприємницьких ризиків. Тому що від підвищення конкурентоспроможності й надійності організації залежить успіх на ринку, фінансова стабільність і подальший розвиток організації.
управління наявний ризик

ВИСНОВОК

Дана робота була присвячена питанню управління ризиками на промисловому підприємстві. Була досягнута поставлена в курсовій роботі мета, а саме: проведення теоретичних досліджень в області управління ризиками на промисловім підприємстві, аналіз існуючого стану справ на ВАТ «Севастопольський морський завод» відносно виявлення, оцінки й управління ризиками, здійснення властивої оцінки ризиків; розроблені заходи щодо організації управління ризиками на підприємстві.
Автором був запропонований комплексний оргпроект системи керування ризиком.
Підведемо основні підсумки виконаної роботи.
У першому розділі роботи були розглянуті теоретичні основи управління ризиками на підприємстві, наведені загальні принципи зниження ризику.
В економічній літературі існує багато визначень поняття «ризик». Узагальнюючи вивчене можна описати це поняття так:
Ризик – це похідна невизначеності, в якій існує підприємство, приймаючи щодня рішення різного масштабу.
Ризик – подія або група споріднених випадкових подій, що завдають збитку об'єкту, що володіє даним ризиком.
Ризик можна охарактеризувати як комбінацію трьох елементів: певної події, її імовірності та її наслідків.
Підприємство в своїй діяльності має враховувати багато ризиків, які по різному впливають на результати його діяльності, їх потрібно вивчати, оцінювати та по можливості мінімізувати, або компенсувати. У роботі наведено кілька підходів до класифікації ризиків, що дозволяє сприймати кожний з них об'ємно, з різних боків, а також характер їх впливу на підприємство.
Другий розділ дипломної роботи присвячений аналізу впливу ризику на функціонування підприємства. Аналіз проводився на прикладі ВАТ «Севастопольський морський завод». На підставі проведеного аналізу можна зробити висновок про те, що ВАТ зараз перебуває в кризі, що характеризується насамперед тяжким фінансовим становищем – відсутній прибуток, кредиторська заборгованість вище дебіторської й інші негативні моменти. На підприємство, що вже перебуває в кризі, впливають різні види ризиків, які позначаються на найважливіших областях діяльності заводу - виробничій, збутовій, комерційній й інших.
Робота з ризиками на підприємстві практично не здійснюється, наявні ризики не ідентифікуються і не враховуються при прийнятті управлінських рішень.
У цій же частині було проведено оцінку та аналіз наявних ризиків, складено карту ризиків для даного підприємства.
У третій частини роботи розроблені рекомендації з управління ризиками, створення служби управління ризиками, яка працюватиме на підставі програми управління ризиками. Побудовано організаційну структуру, що враховує виконання задач з управління ризиками та алгоритм управління ризиками. Також розраховано ефект від впровадження системи ризик-менеджменту на даному підприємстві.
Результати дослідження цієї роботи можуть бути використані на підприємстві ВАТ «Севастопольський морський завод», а також як методичний матеріал при здійсненні досліджень з ризик-менеджменту на інших промислових підприємствах.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

1.	Господарський кодекс України. Голос України вiд 14.03.2003 - № 49.
2.	Макарова Г. Н. Экономические риски: структура и методы управления: учеб. пособие. Иркутск: Изд - В ИГЭА, 1999
3.	Докладно про методи управління ризиками див. Хохлов Н. В. Управление риском. – М.: ЮНИТИ-ДАНА, 1999. – 239 с.; Старостіна А.О, Кравченко В.А. Ризик-менеджмент. Теорія і практика. К.: ІВЦ “Політехніка”, 2004. — 200с.
4.	Кисельова І. А. Моделювання оцінки ризиків у процесі прийняття банківських рішень // Аудит і фінансовий аналіз. 2002
5.	Кравченко В. Сучасні стандарти ризик-менеджменту: основа для побудови дієвої системи управління маркетинговими ризиками компанії - Маркетинг в Україні – 2007 – № 5, с. 36.
6.	Strategic Risk Management. New Disciplines, new opportunities. CFO research Services, 2002, p.3;
7.	Альгин А. П. Риск в предпринимательстве. С.-П., 1992.
8.	Балабанов И.Т. Риск-менеджмент. – М.: Финансы и статистика, 1996. 
9.	Бланк И.А. Стратегия и тактика управления финансами. – Киев: ИТЕМлтд, АДЕФ-Украина, 1996.
10.	Банковское дело: стратегическое управление / Руководитель проекта У. Гулд. М.: Консалт- Банкир, 2001
11.	Ван Хорн Дж.К. Основы управления финансами. – М.: Финансы и статистика, 1996. 
12.	Вишняков Я. Д., Колосов А. В., Шемякин В. Л. Оценка и анализ финансовых рисков предприятия в условиях враждебной окружающей среды бизнеса // Менеджмент в России и за рубежом – 2000 г. №3, с. 15-17. 
13.	Глухов В. В., Бахрамов Ю. М. Финансовый менеджмент. – С.-Петербург: Специальная литература, 1995.
14.	Глущенко В. В. Введение в кризисологию. Финансовая кризисология. Антикризисное управление. -М.: ИП Глущенко В.В., 2008, -88с. ІSBN 978-5-9901406-2-2)
12.	Г. Я. Гольдштейн, А. Н. Гуц Экономический инструментарий принятия управленческих решений Учебное пособие для магистрантов направления 521500 "Менеджмент" (МВА) Таганрог, ТРТУ, 1999 - http://www.aup.ru/books/m69/5_4.htm
15.	Грабовой П. Г. . Риски в современном бизнесе. – М.: Аланс, 1994. - 240c
16.	Градов А. П. и др. Стратегия и тактика антикризисного управления фирмой. – Спб.: Специальная литература. -1996. -510с.
17.	15. Гранатуров В. М. Экономический риск: сущность, методы измерения, пути снижения: Учеб. пособие. – М.: Изд-во «Дело и сервис», 1999. – 112 с. С.7.
18.	16. Давыдова Г.В., Беликов А.Ю. Методика количественной оценки риска банкротства предприятий // Управление риском, 1999 г., № 3, с. 13-20.
19.	Дубров А.М. Моделирование рисковых ситуаций в экономике и бизнесе. М.: Дело, 1999.
20.	Ефимова О.В. Финансовый анализ. – М.: Бухгалтерский учет, 1996.
21.	Ефимова О. В. Как анализировать финансовое положение предприятия – М.: БШ «Интер-синтез», 1993.
22.	 Клейнер Г.Б. Предприятие в нестабильной экономической среде, риски, стратегии, безопасность. – М.: Перспектива, 1997.
23.	 Клейнер Г. Риски промышленных предприятий // Российский экономический журнал. 1994 - № 5-6 – с.85-92
24.	Ковалев В.В. Финансовй анализ: Управление капиталом. Выбор инвестиций. Анализ отчетности. – М.: Финансы и статистика, 1996. 
25.	Кохно А.П,, Микрюков В.А., Комаров С.Е. Менеджмет. – М.: Финансы и статистика, 1993. 
26.	Кошкин В.И. и др. Антикризисное управление:17-модульня программа для менеджеров “Управление развитием организации”. Модуль11.-Мю:ИНФРА-М,2000.-512с.
27.	Лапуста М.Г., Шаршукова Л.Г. Риски в предпринимательской деятельности. – М.: Финансы и статистика, 1998.
28.	 Лембден В.А., Таргет Д. Финансы в малом бизнесе. – М.: Финансы и статистика, Аудит, 1992. 
29.	 Любушин Н. П., Лещева В. Б., Дьяков В. Г. Финансово-экономическая деятельность предприятия. – М.: ЮНИТИ – ДАНА, 2000. – 471 с. 
30.	 Лялин В.А., Воробьёв П.В. Финансовый менеджмент (управление финансами фирмы). – С.-Петербург: Юность, Петрополь, 1994.
31.	Недосекин А.О. Применение теории нечетких множеств к задачам управления финансами // Аудит и финансовый анализ, №2, 2000.
32.	Недосекин А.О., Максимов. О. Б. Простейшая комплексная оценка финансового состояния предприятия на основе нечетко-множественного подхода.// Хеджинг без риска. Публикации. – 2003. – URL: http://www.hedging.ru/publications 
33.	Никитина Т. В. Банковский менеджмент. Спб.: Питер, 2001
34.	Ойгензихт В. Проблема риска промышленных предприятий. – М.: Прогресс, 1994. 238c.
35.	 Петраков Н. Я. «Инвестиционно-финансовый портфель». – М., «Соминтэк», 1993 г.
36.	Романов В. С. Понятие рисков и их классификация как основной элемент теории рисков // Инвестиции в России. — 2000г. — № 12, с. 41—43 
37.	Романов В. С., Бутуханов А. В. Рискообразующие факторы: характеристика и влияние на риски // Управление риском. — 2001 г. № 3, с.10—12 
38.	Романов В. С. Риск-менеджмент как условие развития предприятия // Теория и практика реструктуризации предприятий: Сборник материалов Всероссийской научно-практической конференции. Пенза, 2001 г. — с.144—146 
39.	Романов В. С. Управление рисками: этапы и методы // Факты и проблемы практики менеджмента: Материалы научно-практической конференции 30 октября 2001 г. — Киров: Изд-во Вятского ГЛУ, 2001 г. — с. 71—77 
40.	Рэчмен Дэвид Дж., Мескон Майкл Х., Куртленд Л. Боуви Современный бизнес / - М.: Республика, 1995
41.	Синки Дж. Управление финансами в коммерческом банке. М.: Gatallaxy, 1994
42.	Станиславчик Е. Н. Риск-менеджмент на предприятии. Теория и практика. М.: «Ось-89», 2002. – 80 с.
43.	Стоянова Е.С Финансовый менеджмент. Российская практика. – М.: Перспектива, 1995.
44.	Томас Бартон, Уильям Шенкир, Пол Уокер Риск-менеджмент. Практика ведущих компаний: Пер. с англ. – М.: Издательский дом «Вильямс», 2008. – 208 с.;
45.	Финансовое управление компанией/ Общ. Ред. Е.В.Кузнецовой. – М.: Фонд “Правовая культура”, 1995.
46.	Финансовый анализ деятельности фирмы. –М.:Крокус Интернешнл, 1995. 
47.	Финансовый менеджмент / под ред. Г. Б. Поляка. М.: Финансы; ЮНИТИ, 1997
48.	Фишберн П. Теория полезности для принятия решений. М.: Наука, 1978.
49.	Хойер В. Как делать бизнес в Европе. М., 1991.капиталом. М., 1994.
50.	Холт Р.Н. Основы финансового менеджмента. – М.: Дело, 1993.
51.	Хохлов Н. В. Управление риском. – М.: ЮНИТИ-ДАНА, 1999. – 239 с. – С.11
52.	Чалый – Прилуцкий В.А. Рынок и риск. Методические материалы (пособие для бизнесменов) по анализу оценки и управления риском. – М.: НИУР, Центр СИНТЕК, 1994
53.	Чернова Г. В. Практика управления рисками на уровне предприятия. – СПб: Питер, 2000. – 176с
54.	Кравченко В. А. Програма управління підприємницькими ризиками: зміст і етапи розробки. http://www.nbuv.gov.ua/e-journals/PSPE/2008-1/Kravchenko_108.htm - 15.11.2009
55.	Романов В. С. Поняття ризиків в економічній діяльності // www.aup.ru – 04.10.2009
56.	Australian/New Zealand Standard AS/NZS 4360:2004 - www.standards.com.au – 15.11.2009
57.	Basel Committee on Banking Supervision http://www.bis.org/bcbs/index.htm - 15.11.2009
58.	Baldoni R. The re-Emergence of the Enterprise Wide Risk Management – AFP Exchange – Jan.-Feb. 2004 – P. 32-34/ - www.AFPonline.org ; - 15.10.2009
59.	Enterprise Risk Management – Integrated Framework http://www.coso.org/publications.htm - 20.10.2009
60.	Enterprise-wide risk management: special report. December 2000, Risk magazine, Risk Waters Group Ltd. 2000 - http://www.risk.net/supplements/ewrm00 - 10.10.2009
61.	Publications Risk Management Standard http://www.airmic.com/publications.asp - 1.11.2009
62.	Risk Management Practices in 2006: Are you ready for change? FERMA survey & seminar October 11th, 2006 Brussels - http://www.ferma.eu/Default.aspx?tabid=109 – 01.02.2010
63.	The Global Top 20 - http://www.atkearney.com/ - 24.12.2009

Додаток А

Спостережна рада

Генеральний директор

Заступник генерального директора з виробництва

Заступник генерального директора з коммерції

Заступник генерального директора-головний інженер

Заступник генерального директора з економіки та фінансів

Відділ контролінгу

Головна бухгалтерія

Група управлінського обліку

Група фінансів

Група управління ризиками

Відділ управління основними засобами

Служба ремонту та забезпечення

Конструкторсько-технологічний відділ

Відділ головного енергетика

Відділи прямого підпорядкування

Юридична служба

Штаб громадянської оборони

Служба режиму, економічної безпеки, охорони та зв`язку

Відділ головного будівельника з суднобудування

Відділ охорони праці, довкілля та пожежної безпеки

Центральна лабораторія

Відділ технічного контролю

Група управління системою якості

Секретний відділ

Помічник генерального директора

Відділ маркетингу

Відділ матеріально-технічного забезпечення

Віддділ головного будівельника з судноремонту

Судноремонтний цех

Виробничо-диспетчерський відділ

Додаток Б

Таблиця Б.1 Матриця ризик-аналізу
Джерела
ризиків

Підрозділи	Макросередовище	Мікросередовище	Внутрішнє середовище	
	політичні	економічні	природні	культурні	демографічні	наук-технічні	Конкуренція	споживачі	постачальники	дирекція	маркетинг	виробництво	Персонал	Фінанси	
Дирекція													ДР_1
ДР_2		
Виробни-цтво			ВР_1			ВР_2					ВР_3		ВР_4	ВР_5	
Фінанси	ФР_1	ФР_2						ФР_3	ФР_4			ФР_5			
Марке-тинг	МР_1						МР_2	МР_3	МР_4						
Основні фонди			РФ_1												
Якість												ЯР_1			
Юридич-ний														ЮР_1